פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
07:09 26.05.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
1. מדוע נכשלה ועדת אגרנט...???
בתגובה להודעה מספר 0
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
יום הכיפורים הוא גם יום הדין; ובדין - בא ד"ר מילשטיין חשבון עם כל אותם מדינאים ואנשי צבא, שבגלל מחדלם הנורא, המודיעני והאסטרטגי, הצליחו המצרים והסורים להפתיע את צה"ל; ועתה מצליחים גורמי טרור להכות שוב ושוב בישראל ועתה גם באמריקנים. 26/09/01 | ד"ר אורי מילשטיין | [email protected] מבוא אחרי מלחמת העצמאות התבססה תורת הביטחון של ישראל על ההנחה שצה"ל יביס את תוקפיו בכל מצב, לרבות בהתקפה משולבת של כל מדינות ערב. בשנות החמישים כינו את ההתפתחות האסטרטגית האפשרית הזאת: "מקרה הכול". דוד בן-גוריון חשש מאוד מן האפשרות הזאת, משום שניסיונו ממלחמת העצמאות לימד אותו שצה"ל הוא צבא מיליציוני ולא צבא מקצועי. הוא גם הבין שכל מאמציו להפוך את צה"ל לצבא מקצועי העלו חרס.מלחמת ששת הימים שבה הושגו תוצאות צבאיות מדהימות, למרות תפקודו הכושל של צה"ל, השכיחה את חששותיו של בן-גוריון, ונטעה בלב ראשי מערכת הביטחון ומפקדי צה"ל אמונה של כסילים, שבכל עימות צבאי בעתיד נביס בקלות את כל אויבינו. תורת הביטחון של ישראל קרסה במלחמת יום הכיפורים. מפתחיה נתגלו כמי שקודם העמידו פני מומחים, ואחרי שכשלו הם פעלו להסתרת האמת. תורה זו הולידה את ה'קונצפציה' שלפני מלחמת יום הכיפורים וממילא את המחדל המודיעיני. היא גם אחראית למחדלים ולכישלונות המבצעיים באוקטובר 1973. רוב המפקדים הבכירים של צה"ל, שלא הבינו מדוע קרסה תורת הביטחון, עברו מקיצוניות של שאננות לקיצוניות של חיל ורעדה מפני מלחמה. הם החלו לשאת ברמה אידיאולוגיה, שמלחמה אינה יכולה לפתור את הסכסוך אלא רק מהלכים מדיניים. אלה פני הדברים היום. ועדת אגרנט שהוקמה כדי לבדוק את הסיבות לקריסת תורת הביטחון, נקלעה לסתירה פנימית שתובהר להלן ולא הטילה ספק בתורה זו. הטעם לכך הוא: חברי הוועדה לא הצליחו להתנתק מהממסד הביטחוני, שפיתח את תורת הביטחון, ובנוסף - לחברי הוועדה לא היתה ההעזה להודות, שמאז 1947 עומדת התורה על כרעי תרנגולת. מסקנה: ועדת אגרנט לא רק שלא ביצעה את מלאכתה כהלכה, אלא היא אשמה בכך שלא הופקו לקחי מלחמת יום הכיפורים, ושתרבות הסתרת הליקויים ואי הפקת הלקחים היתה לנורמה מובנת במערכת הביטחון של ישראל. התוצאה: צה"ל לא השיג את יעדיו במלחמת לבנון, הוא הובס גם במלחמת דרום לבנון נגד החיזבאללה, וגם באינתיפאדה הראשונה נגד הפלשתינים. בגין התפתחויות אלה, מתקשה צה"ל לגבות מטרות לאומיות ולהבטיח את ביטחון היהודים בארץ ישראל באינתיפאדה אל-אקצה (מלחמת אוסלו) מזה שנה. 1) תרבות מאצ'ואיסטית של הטלת מורא במלחמת יום הכיפורים קרסה תרבותו הביטחונית (ולא רק היא) של דור תש"ח. תרבות זו היא שעיצבה את האסטרטגיה של היישוב והמדינה במשך 25 השנים שקדמו למלחמה, ולמרות שקרסה, המשיכה לעצבה גם במשך 21 השנים שבאו אחריה - עד הסכם אוסלו. די בכך כדי לראות במערכת הביטחון של ישראל ובעומדים בראשה, לרבות כל ראשי הממשלות, שרי הביטחון והרמטכ"לים בעשרים ואחת שנים אלה, אנשים שסיכנו את קיומה של מדינת ישראל. מאז הסכם אוסלו ועד כתיבת שורות אלה בתחילת האלף השלישי, לוחמת תרבות זאת מלחמת מאסף באמצעות יורשים שעוצבו על-ידיה, כפי שהצהיר ראש הממשלה הקודם, אהוד ברק: אני מתחייב להמשיך את דרכו של יצחק רבין. מכיוון שדרכו הביטחונית של רבין כשלה גם באינתיפאדה וגם במלחמת דרום לבנון, אין פלא שברק נכשל בחודשים הראשונים של אינתיפאדת אל-אקצה. לא רק יצורים חיים מבקשים לשרוד, גם תרבויות ואסטרטגיות. מנגנון שרידותי מובנה זה של תרבויות ואסטרטגיות שקרסו והסתאבו, דואג להסתיר את המציאות ומאיים בכך על שרידותם של אנשים ומדינות. זה אחד האיומים החמורים על קיומה של מדינת ישראל בפתח המאה ה-21 ועל חיי תושביה. מדובר בתרבות שהתבססה על הטלת מורא והרתעה באמצעות ביצוע פעולות טרור נגד ערבים, ולא על היכולת להפעיל צבא סדיר ומקצועי במלחמה. זאת היתה תרבות כוחנית עם גיבוי אידיאולוגי, אנטי-כוחני, אך ללא עומק אינטלקטואלי. העדר עומק זה איפשר לקיים דיסוננס קוגניטיבי לאומי במשך שנים רבות. מן הדיסוננס הזה נהנו האליטות וסבל הציבור. לצבא נועדו בתרבות זאת בעיקר משימות פוליטיות, אידיאולוגיות וחינוכיות. הרטוריקה הציונית כינתה את התפיסה הזאת: אסטרטגיה של הרתעה, כי על-פי הקודים של השמאל הציוני, המצוי בדיסוננס קוגניטיבי כרוני, הישראלי הלגיטימי איננו טרוריסט. אבל קבוצות טרור ללא עומק של צבא יעיל, אינן אלא מיליציה אידיאולוגית, שלא הרתיעה איש ולא מנעה שום מלחמה. הסתמכות על הרתעה וירטואלית היתה הפגם האינטלקטואלי החמור ביותר של מנהיגי ישראל וראשי מערכת הביטחון שלה, בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים. את הפגם הזה לא היו חברי ועדת אגרנט מסוגלים לאתר, כי הם היו חלק מן התרבות שקרסה. תפיסת הטרור הביטחוני והשלכותיה על בניית הכוח וארגונו, התחילו במבצעי טרור נגדי של הפו"ש ואצ"ל, במחצית השניה של שנות השלושים, כאשר הוברר שמיליציית ה"הגנה" אינה מגינה על הרכוש ועל הנפש כפי שהתיימרה לעשות. הדמות המובילה בהתפתחות הטרור כהרתעה היה יצחק שדה, רטוריקן ביטחוני ושמאלן קיצוני, שטוהר הנשק באידיאולוגיה שלו, וחיסול חפים מפשע, לשם הרתעה, בפקודותיו ובמעשיו. שדה התחיל את עידן הסכיזופרניה הביטחונית בציונות, שקיבע דיסוננס קוגניטיבי כתרבות חיים של האליטות החברתיות. תרבות זאת התגבשה בפעולות הטרור של הפלמ"ח, אצ"ל ולח"י נגד שלטונות המנדט הבריטי, אחרי מלחמת-העולם השניה, שפירושם המוטעה מנע מבן-גוריון וחבריו להקים צבא של ממש לקראת מלחמת העצמאות, והגיעה לשיאה בפעולות טרור נגדי של יחידה 101 וגדוד 890, בפיקודו של אריאל שרון, בשנים 1956-1953, ובהשתתפות אחד המפקדים הבולטים - ולימים רמטכ"ל מלחמת לבנון - רפאל איתן. בשלושה שלבים אלה התגבשה דמותו של המאצ'ו העברי והישראלי, שבזכות שכלו הישר, ניסיונו הקרבי, תושייתו, מעשיותו האנטי-אינטלקטואלית, ואי-התעסקותו ב"בולשיט" של צבאות אחרים, היה צה"ל אמור לנצח בדרך מקורית משלו את הצבאות הערביים בכל מלחמה בעתיד. ואכן, הוא "ניצח" בעזרת קידוד כישלונות תפקודו הלקוי להצלחות מיתולוגיות אדירות. "ניצחונות" אלה הביאו ברכה רבה לאליטות בזמן הבחירות הכלליות, בעת קביעת סדר העדיפויות הלאומי, וכאשר חלקו משרות והעניקו תפקידים גם במערכת הביטחון וגם מחוצה לה. אלא שהמסרים האלה פוענחו באמצעות אותם קודים רק על-ידי הישראלים. הערבים לא אימצו את הקודים המניפולטיביים האלה, ופענחו את ההתרחשויות הביטחוניות באופן ריאלי הרבה יותר. עליונות השיח הערבי על השיח היהודי עתידה היתה לתת תוצאות גם בשדה הקרב. מאצ'ו ישראלי זה וצאצאיו, שאחרי מלחמת לבנון התגלגלו מדמויות מיתולוגיות לדמויות פתטיות, הם המנהיגים בסוף המאה העשרים את ישראל: פתטי מכולם היה ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק, ואחריו ברשמית הפתטיים, ראש הממשלה שקדם לו, בנימין נתניהו, הרמטכ"ל שאול מופז, ואיש מטהו הבכיר של ברק דני יתום. כל הארבעה הם בוגרי סיירת מטכ"ל - ממשיכת יחידה 101 - שאנשיה נחשבים לכל-יכולים. לא פחות פתטיים הם שר הביטחון לשעבר והמועמד לראשות הממשלה יצחק מרדכי, הרמטכ"ל לשעבר והשר לשעבר אמנון ליפקין-שחק, סגן הרמטכ"ל לשעבר ושר המדע התרבות והספורט הנוכחי מתן וילנאי. הם היו אנשי חטיבת הצנחנים הסדירה שצמחה מגדוד 890. כל אלה, מלבד בנימין נתניהו, מכריזים על נאמנות למורשתו של קצין המבצעים של הפלמ"ח יצחק רבין, חניכו של יצחק שדה, ועל כוונתם להמשיך את דרכו - דרך הסתירה בין הרטוריקה לבין הביצוע. אין פלא, איפוא, שאהוד ברק וחבריו עשו ללעג את שאריות המשטר הדמוקרטי בישראל וכוננו משטר צבאי למעשה, שבו הציבור הרחב יודע רק מה שהשרים-גנרלים רוצים שידע. תפיסת הטרור הביטחוני גרסה שישראל תנצח את הערבים, ותיכפה עליהם את רצונה, באמצעות מכות מפתיעות, מאולתרות, מהירות ומוחצות; מכות אלה ישברו את רוח הערבים, הם לא יעזו עוד לצאת למלחמה נגד היהודים וישלימו עם מטרות הציונות. זה הפיענוח שלהם לאסטרטגיה העקיפה של לידל הארט שכשלה בהרתעת-גרמניה גם לפני מלחמת העולם הראשונה, וגם לפני מלחמת העולם השניה, ורק הרתיעה את בריטניה מלבוא לעזרת פולין ולבלום את היטלר ב-1930. זה היה הבסיס לתפיסת ההרתעה הקונבנציונלית של ישראל, שהרתיעה רק את ישראל מלנקוט צעדים חיוניים לביצור ביטחונה. ולכן היא הופתעה מיוזמתם הצבאית של אויביה גם ב-1947, גם ב-1967, גם ב-1973, גם ב-1987 (פרוץ האינתיפאדה) גם מן המלחמה של החיזבאללה נגדה, וגם מאינתיפאדת אל-אקצה המתנהלת בעצם הימים האלה. השקפה ביטחונית זו זכתה לכינוי "שיטת הזבנג וגמרנו" והיא התגלתה כזבנג עצמי שמשיקולים שרידותיים יש להתעלם ממנו. את בית-הספר הטרוריסטי הזה סיימו בהצלחה משה דיין, יגאל אלון, יצחק רבין, חיים בר-לב, דוד אלעזר, מרדכי גור, וחבריהם עוד לפני הקמת המדינה, על-פיו הם בנו את מערכת הביטחון הישראלית ועל-פיו הם חינכו את דור המפקדים הבא שנציגו הבכיר עמד בראש ממשלת ישראל כשפרצה אינתיפאדת אל-אקצה. הם לא נטשו את תלמודם זה עד יומם האחרון, למרות שהעמידו פנים כי עשו כן. מלחמת ששת הימים, שתוצאותיה הצבאיות היו מדהימות למרות שביצועיה הצבאיים היו עלובים, קיבעה במוחות הישראליים את תרבות הטרור ואת תפיסת הטרור באסטרטגיה ביטחונית למשך 26 שנים, שבהן הם האמינו שבכל עתיד נראה לעין יכריע צה"ל בשדה הקרב, בקלות ובמחיר נמוך מכל הבחינות, כל קואליציה ערבית או התקוממות (אינתיפאדה) פלשתינית. העתיד הנראה לעין הזה נמשך שש שנים בלבד, אשר במהלכן התחוללה מלחמת ההתשה שהתישה את ישראל - אפקט שישראל הדחיקה בעזרת פשיטות אחדות שהעיתונות הישראלית המגויסת סייעה להאדיר, ללא כל בסיס במציאות. מלחמת יום הכיפורים, על אלפיים מאתיים עשרים ושניים הרוגיה הישראלים, על ששה-עשר נעדריה, על שבעת-אלפים, מאתיים חמישים ואחד פצועיה ועל שלוש מאות ואחד שבוייה, חשפה את איוולתה של תפיסה זו ואת חובבנותם של מצדדיה. אך האיוולת, שהיתה אמורה להיות גלויה לעין, בתרבות מערבית המבוססת על חשיפת ליקויים, ביקורת והפקת לקחים, נעלמה מעיני רובו המכריע של הציבור היהודי בישראל - נאמני ארץ-ישראל ואנשי שלום עכשיו כאחד - שאולף להעריץ את צה"ל. הצנעת איוולת היא סימן לתרבות לאומית פרימיטיבית, שבה המציאות מקודדת באמצעות השכל הישר בלבד ואינטרס השרידות של האליטות השלטוניות. האליטות התרבותיות, התקשורתיות, והאקדמיות מתקרנפות ומשרתות את האינטרס הזה. כשהקרנפים מגיעים לצמרת - פרופ' אהרון בן-עמי לדוגמא - אין הם מסוגלים להודות שהתקרנפו והם משמרים ביתר מרץ, משיקולי שרידות אישית, את התרבות הפרימיטיבית. 2) מיתוס הניצחון הגדול בלילה שבין היום השלישי ליום הרביעי של מלחמת יום הכיפורים, לאחר כישלון ניסיון מהלך ההכרעה של צה"ל בחזית הדרום, נטש שר הביטחון, משה דיין, את מטרת המלחמה הרשמית - להכריע את האויב, להשמיד את צבאו ולכפות עליו את תנאיה של ישראל - ואימץ מטרה חדשה: לכפות על האויב הפסקת אש. 15 ימים נוספים לחמה ישראל בחזית הדרום, כדי להביא את נשיא מצרים, אנואר סאדאת, להסכמה על הפסקת אש. אז החל "תהליך אוסלו" - השגת הפסקות אש תמורת חבלי-ארץ, שישראל השתלטה עליהם במלחמת ששת הימים, בתקווה שהפסקות אש אלה יאיצו דינמיקה של שלום. עוד בטרם הסתיימו הקרבות בדרום ובצפון, פתחו ראשי המערכת הפוליטית וראשי צה"ל במבצע תקשורתי אדיר, שנועד להטמיע בתרבות הישראלית את המיתוס שלפיו צה"ל תפקד במלחמה ההיא באופן מעולה, ולא היה למדינת ישראל ניצחון צבאי גדול מזה. המסע היחצני ההוא זכה להצלחה אדירה, ועד היום זהו אחד המיתוסים הביטחוניים היציבים של ישראל. אבל אנשי קו הדם, ששהו במקומות שבהם הורגים ונהרגים, וראו את הקולות הצורמים של המלחמה, סירבו בתחילה לקנות את המיתוס ועוררו תנועת מחאה. כדי להרגיע את הרוחות ולהרוויח זמן הקימה ממשלת גולדה מאיר, ב-18 בנובמבר 1973, "ועדת חקירה לעניין מלחמת יום הכיפורים". על הוועדה הוטל לחקור: 1) המידע בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים על מהלכי האויב וכוונותיו לפתוח במלחמה, וכן ההערכות וההחלטות של הגורמים הצבאיים והאזרחיים המוסמכים לכך, בקשר למידע האמור; 2) היערכות של צה"ל למלחמה בדרך כלל, כוננותו בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים ופעולותיו עד לבלימת האויב. לאחר שלושה ימים מינה נשיא בית-המשפט העליון, ד"ר שמעון אגרנט, ועדת חקירה בראשותו. חבריה היו: שופט בית-המשפט העליון, משה לנדאו; מבקר המדינה, ד"ר יצחק נבנצאל; רב-אלוף (מיל') ופרופסור לארכיאולוגיה, יגאל ידין ורב-אלוף (מיל.), נציב קבילות החיילים, חיים לסקוב. צוות של שישה קצינים בכירים במילואים ריכז את החומר העובדתי בשביל הוועדה: אלוף (מיל.) יוסף אבידר, אלוף (מיל.) משה גורן, תת-אלוף (מיל.) שמעון גלבוע, אלוף-משנה (מיל.) ישראל כרמי, אלוף-משנה (מיל.) יהושע נבו ואלוף-משנה (מיל') משה תמיר. עשרה אישים אלה נמנו עם האליטה של דור תש"ח, ואנשי הצבא שביניהם השתתפו באופן פעיל ביצירת תפיסת הטרור הביטחוני ואף התגאו בה. איש מהם לא היה אינטלקטואל ביטחוני, שאומץ לב אינטלקטואלי הוא קוד התנהגות שלו. הסיכוי שדווקא הם יחשפו את קריסת תרבות דורם היה קלוש. החומר שנאסף אורגן וסודר בידי שני קצינים בקבע, בני דור מאוחר יותר: אלוף-משנה יעקב חסדאי ורב-סרן יואב גלבר. צוות זה פעל במשך 14 חודשים, ובמהלכם הוא פרסם שלושה דוחות. כ-26 שנה לאחר שהוועדה הגישה את הדוח השלישי והאחרון שלה ניתן לקבוע, כי היא נכשלה מכל היבט אפשרי וניזקה עלה על תועלתה. שכן, היא יצרה את הרושם המוטעה שהממשל בישראל מסוגל לבקר את עצמו, לחקור כישלונות ומחדלים צבאיים ולהפיק מהם לקחים. מנקודת-מבטם של מקימיה - גולדה מאיר וחבריה - נכשלה הוועדה משום שבעקבות פרסום הדוח הראשון שלה נאלצה גולדה מאיר להתפטר, ואיתה כל חברי ממשלתה. התפטר גם הרמטכ"ל הכושל, דוד אלעזר, בטרם הודח, כהמלצת הוועדה. אבל היבט זה הוא זניח, גם אם היווה רעידת אדמה במישור הפוליטי. מחליפה של מאיר, יצחק רבין, לא תיפקד טוב ממנה כראש ממשלה וכשר ביטחון, כפי שהוכח באינתיפאדה הראשונה ובמלחמה בחיזבאללה בדרום לבנון. מנחם בגין שבא אחריו היה גרוע עוד יותר כפי שהוכח במלחמת לבנון. אותם דברים אמורים על יצחק שמיר, ועל בנימין נתניהו ועל אהוד ברק. במבט לאחור - התפטרות גולדה וחבריה, ופרישת אחדים מהם מן הזירה הפוליטית, עומדות לזכות הוועדה, גם אם לא זו היתה כוונת חבריה, אשר באופן בלתי-סביר לא הפנו אצבע מאשימה כלפי גולדה מאיר וחברי מטבחה - משה דיין, יגאל אלון וישראל גלילי. שלושת הגברים במטבח זה היו אישים מרכזיים במערכת הביטחון של היישוב, שלושתם גם השפיעו מאוד על מלחמת העצמאות ולשלושתם אחריות רבה למבנה הכושל של מערכת הביטחון הישראלית עד עצם כתיבת שורות אלה. תכליתה המוצהרת של כל ועדת חקירה היא למנוע את הישנות הכישלונות והמחדלים הנחקרים, וזאת בדרך של איתור ליקויים בכל הרמות ומכל הסוגים והכנת מתווה להפקת לקחים. למרות זאת, כתשע שנים לאחר תום מלחמת יום הכיפורים חזרו כל ליקוייה ומחדליה במלחמת לבנון. הם שבו וחזרו בשש שנות האינתיפאדה, והם מתרחשים היום, למרות שבינתיים הוקמו, פעלו והמליצו עוד כמה וכמה ועדות. ליקויים החוזרים על עצמם מעידים שהלקחים לא הופקו ושוועדות החקירה נכשלו במשימתן. חברי ועדת אגרנט לא היו מסוגלים לבצע את משימתם כהלכה משני טעמים עיקריים: - ראשית, חסרו להם, ולקצינים שסייעו בידם, הכלים התיאורטיים והמושגיים להבנת אירועי מלחמת יום הכיפורים, ולא היו להם כישורים אינטלקטואליים לבנות בעצמם כלים אלה; - שנית, למרות שהם ביקרו קשות את ה"קונספציה" של אגף המודיעין במטכ"ל ושל מפקדו, אלוף אלי זעירא, הקונספציה הדורית המוטעית שלהם מנעה מהם להתקרב לחקר האמת. טעמים אלה מאפיינים את ועדות החקירה שפעלו עד היום בתחום הביטחוני והם שגרמו לעיקור הפוטנציאל הביקורתי שלהן. אתחיל בניתוח הטעם השני. בהקדמה לדוח החלקי הראשון שפרסמו באפריל 1974, הזהירו חברי הוועדה כי אסור שהדיון ב"גורמי הטעויות והמשגים", שהיה הכרחי "למען בירור האמת והפקת הלקחים", יגרע "מראיית הישגו המכריע של צה"ל, שהתגבר על מתקפת פתע של האויב בשתי חזיתות ותוך חירוף-נפש של חייליו השיב מלחמה שערה ויכול לאויב". ובסיום אותו דוח, נאמר שצה"ל ניצח במלחמה "תודות לגבורתם העילאית של חיילים על כל דרגותיהם, לכוח האלתור הבלתי נדלה של מפקדיו, וליציבות וחוסן מבנהו הארגוני הבסיסי". על דברי שבח אלה חזרה הוועדה בדוח השני שלה, והוסיפה כהנה וכהנה מבלי לבסס אותם. מציאות בלתי-מבוססת היא מיתוס. השימוש במיתוסים מלמד כי חברי הוועד לא התאימו לתפקידם. מסתבר שחברי הוועדה נפלו קורבן למסע היחצני ולמיתוס היזום, שלפיו צה"ל תפקד במלחמה ההיא באופן מעולה, ולא היה לישראל ניצחון צבאי גדול יותר. מכאן שהמחדלים והכישלונות, לדעת חברי הוועדה, התרחשו במגזרים מוגבלים, בעיקר באמ"ן ובצמרת פיקוד דרום: ואם יסולקו ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא, ומפקד חזית הדרום בתחילת המלחמה, האלוף שמואל גונן, ישוב צה"ל ויתפקד באופן מעולה כפי שתפקד, לדעת הישראלים, במלחמת ששת הימים. עדותו של סגן הרמטכ"ל, אלוף ישראל טל, השפיעה באופן מכריע על מסקנות הוועדה: מה שקרה ביום כיפור, בייחוד בשלושת הימים הראשונים, זה לא שצה"ל היה עם תורות לא נכונות. הבעיה היתה שלא ביצעו את התורות של עצמנו. עשינו את כל השגיאות האפשריות בשלושה הימים הראשונים ואינני מאשים את הטנקיסטים - אני מאשים את הנסיבות (!) שבהן הם נכנסו לקרב, ושבהן תפסה אותנו המלחמה. אבל מעשינו השפיעו על הנסיבות, מצד אחד, ולמען שרידותנו היינו אמורים להיות מוכנים לנסיבות הקשות ביותר מצד שני. "תורות הלחימה הנכונות" של ישראל טל, הכשילו את צה"ל במלחמת לבנון ב-1982, כאשר כל הנסיבות היו לטובתו. הם גם הכשילו את צה"ל באינתיפאדה ובמלחמת דרום לבנון. אם רק הנסיבות אשמות, לא ייפלא שסגן הרמטכ"ל לא נדרש לשלם מחיר אישי על חלקו במלחמת יום הכיפורים. חלקו במלחמה זו לא מנע ממנו לקבל בינתיים את פרס ישראל על מפעל חייו בתחום הביטחון. ואין תימה בכך. שהרי ועדות פרס ישראל בפרט, והאליטות האקדמיות הישראליות בכלל, אינן מיטיבות להבין מחברי ועדת אגרנט בהוויית הצבא והמלחמה, וגם תודעתן שטופה במיתוס הביטחון. אם היו חברי ועדת אגרנט מצליחים לדחות את התזה המניפולטיבית של ישראל טל, אולי היה להם סיכוי להצליח קצת יותר במשימתם. זאת ועוד: אם רק הנסיבות אשמות, מדוע המליצה הוועדה להדיח מתפקידם את הרמטכ"ל אלעזר, את ראש אמ"ן אלי זעירא, ואת אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן? על-פי אותו היגיון, ראוי היה שגולדה מאיר תמשיך בתפקידה ולא תתפטר. אופייני לתרבותה השטחית של ישראל שאדם כישראל טל, המסוגל לתלות את קריסת מערכת הביטחון שהוא היה אחד מראשיה, בנסיבות בלבד, נחשב להוגה הצבאי החשוב ביותר במערכת הביטחון. בגוף הדוח, בהקדמות ובסיומים, סתרה הוועדה את דברי עצמה כאשר כתבה, למשל, ש"הרקע לכישלון אמ"ן היה - הביטחון המופרז אשר היה נחלת הכול, בדרג הצבאי והמדיני כאחד, שאם בניגוד למצופה האויב יתקוף - הצבא הסדיר (כולל המילואים המגויסים לתעסוקה מבצעית) יהדוף את התקפתו בקלות, בכל הנסיבות, ויוכל לעבור עד מהרה למתקפת נגד". שר החוץ בתקופת המלחמה, אבא אבן, ביטא אווירה זו בעדותו: "התשובה שקיבלנו תמיד מהזרוע הצבאית, שאפילו ינסה לתקוף דינו נחרץ לתבוסה מהירה, מוחצת" (בכל הנסיבות). בנספח אישי לדוח השלישי הביא חיים לסקוב תמצית מדבריו של ישראל טל, שנישאו בהרצאה בפני סגל המדריכים של בית-הספר לפיקוד ומטה (פו"מ), ארבעה ימים לפני פרוץ המלחמה: צה"ל נוטה לכיוון המקצועי-מכניסטי ולא פועל לפי תורת פיקוד ומטה; כל קשר בין הפורמלי והלא-פורמלי (בצה"ל) הוא מקרי; מדבר על גוויעת המחשבה הצבאית; (לפי טל) אין החלטה, אין הכרעה, אין תהליך קבלת החלטה; ההישג במחשבה הוא באלתור האלתור ולא ביישום משהו בסיסי. : לפנינו שגיאה במחשבה כתוצאה מאי-קליטה ואי-פתיחות הדרגים הגבוהים שלפי השראתם פועלים פקודיהם. מסתבר לפי ישראל טל, שלפני המלחמה, לא רק הנסיבות אשמות אלא גם "גוויעת המחשבה הצבאית". ואם תורת הביטחון של ישראל טל וחבריו התבססה על ההנחה שבכל הנסיבות צה"ל יביס את תוקפיו, הרי שבמלחמת יום הכיפורים קרסו התורות ומפתחיהן נחשפו כמעמידי פני מומחים, לפני המלחמה, וכפועלים להסתרת האמת - לאחריה. מכאן שטל וחבריו אינם אשמים רק במה שאירע במלחמת יום הכיפורים, אלא גם במה שאירע במלחמת לבנון, באינתיפאדה ובמלחמה נגד החיזבאללה בדרום לבנון. ועדת אגרנט לא העזה לטפל בעניין זה, שכן טיפול בו היה מחייב הודאה לא רק בקריסת תורת הביטחון - אלא גם בכך שמאז פרוץ מלחמת העצמאות, ב-30 בנובמבר 1947, תורת הביטחון של ישראל עמדה על כרעי תרנגולת. השופט אגרנט וחבריו איפשרו לכל האחראים לכשל התורתי, שהעמידו פני מומחים, להמשיך לפעול במסגרת מערכת הביטחון במשך תקופה ארוכה - ישראל טל, עד היום - עם כל התגמולים והיוקרה הנלווים להשתייכות למערכת זו; ובכך חברי הוועדה אף פתחו בפני האחראים לכשל את האפשרות להנהיג מאוחר יותר את מדינת ישראל ולהכשילה. אם ראש הממשלה ושר הביטחון הנוכחי אהוד ברק "מעריך במיוחד" את ישראל טל, ו"כבר שנים קשוב לרעיונותיו", הדבר צריך להיות כתובת על הקיר לציבור בישראל על האסונות שהוא עלול להמיט. 3) מיתוסים ותעמולה במקום מחקר אפילו היה לחברי ועדת אגרנט אומץ הלב האינטלקטואלי להתעמת עם המציאות, חסרו להם כלים תיאורטיים ומושגיים מתאימים. לדוגמה, עמודים רבים בדוח השלישי של הוועדה, הוקדשו לתיאור הניסיון להכריע את המלחמה בחזית הדרום, ב-8 באוקטובר, באמצעות התקפה של אוגדת אברהם אדן (ברן) על הארמיה השניה - התקפה, שלדברי הדוח, היתה אמורה לסיים את המלחמה במהירות, בניצחון ישראלי אדיר. בסיום חלק זה של הדוח כתבו חברי הוועדה: אוגדת ברן (אדן) אמנם לא הצליחה בביצוע המשימה של השמדת ראשי הגשר המצריים. אולם אין ספק שלחימה קשה של האוגדה באותו היום תרמה רבות לבלימת התקדמות האויב ותיחומו, ויצירת תוואים מאובטחים כנגד התקפת האויב, שבאה לאחר מכן, ובכך הכשירה את הקרקע להתקפת הנגד הגדולה של צה"ל שבסופה צלח את התעלה מערבה. באותו יום, בשלב שנועד לביצוע המשימה האוגדתית של ברן, תקף את האויב רק גדוד מילואים אחד, בפיקודו של סא"ל (מיל') חיים עדיני, עם 22 טנקים בלתי-מזוודים וציוד לקוי. מחציתו של כוח זה הושמד והחצי השני ברח כל עוד נפשו בו. בשלב מאוחר יותר של היום, כשהתברר שצה"ל נכשל במשימתו, שוגר לאותו מקום עצמו, ללא שום תכלית, גדוד נוסף בפיקודו של סא"ל אסף יגורי. גדוד זה הושמד ברובו ומפקדו נפל בשבי. אם במשך יום שלם תקפו את המצרים רק שני גדודים מתוך אוגדה שלמה, שמנתה שלוש חטיבות שריון, ומתוך 35 גדודי שריון שהיו באותו יום בחזית, הדבר מלמד כי התיאור "לחימה קשה של האוגדה באותו היום", הוא מניפולטיבי וחסר קשר למציאות. מדוע לא היו יכולים חברי ועדת אגרנט להבין את ההתרחשויות של מלחמת יום הכיפורים? הליקוי העיקרי בחקר צבאות ומלחמות, ובניסיונות לקיים תהליכים שיטתיים של איסוף וניתוח מידע בתחום זה, הוא חסרונם של כלי חשיבה ייחודיים: תיאוריות, מושגים-קודים, טיעונים והכללות מבוססים, ומתודות מהימנות. ללא כלים כאלה אי-אפשר לבצע תצפיות אמינות, אי-אפשר לבדוק השערות באופן מהימן ואי-אפשר לקדד את הנתונים למבנה אינטלקטואלי תקף. לכן, ההתייחסות למחקרי צבא ומלחמה היא חובבנית ולא מדעית, היא בעזרת השכל הישר ולא בעזרת השכל מדעי, היא אופיינית לכלים הקוגניטיביים של האדם הקמאי ולא של סוף המאה העשרים - עידן ההיי-טק ותעשיית המידע. חוקרי הצבאות והמלחמות משתמשים לעתים בכלים שפותחו בשביל תחומים אחרים, במקרה הטוב, או מסתמכים על שכלם הישר, על ניסיונם האישי ועל מיתוסים במקרה השכיח. אפשר להשוות את חוקרי המלחמות המעולים לזואולוגים המשתמשים בכלי המחקר של הגיאולוגיה, לפסיכולוגים המשתמשים בכלי המחקר של הכלכלה או למצביאים המתכננים מערכות בעזרת דגמים מספר יהושע, ומכתבי הומרוס ושקספיר. את רוב המצביאים אפשר להשוות לאנשים המתאמצים לשווא לקרוא טקסט סיני כשאין הם יודעים אלא עברית וגם בה אין הם עילויים. גם אלה וגם אלה הם אותם אנשים הזוכים לכבוד ויקר ב"משל המערה" של אפלטון על בקיאותם במדע הצללים. התיאוריות הצבאיות הרווחות אינן אלא מניפולציות, מפני שאין להן ביסוס אמפירי. הביסוס היחיד שלהן הוא מיתולוגי: תיאוריות אלה הן, ברובן, סיפורים בלתי-מבוקרים של אנשי הצבא ואנשי יחסי הציבור שלהם, התנאי הפופריאני של פתיחות להפרכה אינו חל עליהן ותקפותן לא הוכחה. תיאוריה מדעית צריכה להיות אמפירית, אובייקטיבית ופתוחה להפרכה. רק תיאוריה כזו עשויה לסייע לנו להבין את מושא המחקר, למצוא בו סדירויות, לנסח את מנגנוני קיומו או התרחשותו, ולצפות, לפחות בקירוב, את ההתפתחויות בעתיד. תיאוריות כאלה מתחברות לתוכן בעל משמעות שיש לו קיום במציאות והן עשויות לסייע לקדד את הנתונים למבנה אינטלקטואלי תקף ומהימן. רוב הספרים והמחקרים שעסקו בצבא ובמלחמה לא עמדו בתנאי המחקר המדעי. רוב העוסקים בתחום הצבא והמלחמה אף לא "חטאו" בניסיונות להגיע לאובייקטיביות, משום שמלכתחילה לא היו מסוגלים לכך או משום שלא היו מעוניינים לשלם את המחיר האישי המתבקש. כאלה הם רוב חוקרי מלחמות ישראל - חוקרים במשרה מלאה וחוקרים לעת-מצוא, חוקרים ששירתו בשירות פעיל בצה"ל וחוקרים שהתפרנסו מעבודה באוניברסיטאות. רובם לא עמדו בדרישות שהציב פרנסיס בייקון, בתחילת המאה ה-17, לכל פעילות מדעית: על המדען להיפטר מכל הדעות הקדומות האישיות, הגורמות לפירושים מעוותים של תוצאות הניסויים והתצפיות. חוקרים אלה אף לא התאמצו לאתר את דעותיהם הקדומות, ובמקום לנסות להתגבר עליהן אף העניקו להן "ביסוס". לפיכך הם לא הגיעו לשלב הסוקרטי ההכרחי של פעילות אינטלקטואלית - לדעת שאין הם יודעים, הם עקפו את הספק המתודי של דקרט, והם לא מילאו את הנורמה הבסיסית של תרבות-המערב - ביקורת עצמית. חוקרים אלה הצטיינו בכישרון שרידה מובהק שהניע אותם להילחם בחירוף נפש בכל מי שניסה לחבר את החשיבה הצבאית לתרבות המדעית, משל היה הוא אויב האנושות, או לפחות אויבה הגדול של מדינת ישראל. חוויה זאת נקרתה למחבר שורות אלה מצד אלוף פרופ' יהושפט הרכבי ז"ל ופרופ' מרטין ון-קרפלד מן האוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ' אניטה שפירא ואלוף-משנה בדימוס פרופ' יהודה ואלך מאוניברסיטת תל-אביב, אלוף-משנה בדימוס ד"ר מאיר פעיל מן המכון לכוח המגן על שם ישראל גלילי, סגן-אלוף בדימוס ד"ר אלחנן אורן ממחלקת היסטוריה של צה"ל ורבים אחרים. במלחמה אחת זכו חוקרי-מלחמות אלה להצלחה מרשימה: הם הצליחו להרחיקני מן המוסדות שבהם הם חוקרים ומן השיח האקדמי הממוסד על מלחמות בישראל. בכך הם פגעו בנורמות הפתיחות והפלורליזם שבלעדיהן אין המפעל המדעי יכול להתקיים. 4) באין אמפיריות מאז ומעולם כמעט אי-אפשר להשיג נתונים אמפיריים מלאים על מלחמות, מפני שאחת הנורמות היציבות של הציוויליזציה שלנו, בת 10,000 השנה, היא סגירות הצבא ופעולותיו בפני מחקר בלתי-תלוי וביקורת. רוב המחקרים בענייני צבאות נועדו לחזק את טיעוניו של מזמין המחקר - המפקד הבכיר. חוקרים שלא עמדו בתנאי זה סולקו מן הצבא (בצה"ל, אלוף-משנה ד"ר עמנואל ולד, למשל), או שמחקריהם נגנזו (למשל מחקרו של ראש מחלקת היסטוריה, תת-אלוף אברהם איילון, על מלחמת ששת הימים). ההיסטוריון הצבאי, אלפרד וגטס, כתב שחלק גדול מן ההיסטוריה הצבאית נכתב "אם לא בכוונה מפורשת לתמוך בסמכותו וביוקרתו של הצבא, הרי לפחות במגמה שלא לפגוע בהן, שלא לגלות את סודות הצבא ולהימנע מחשיפת חולשות, פקפוקים ומזג רע" (דיקסון 1979, 156). מערכת הביטחון מונעת מחקרים בלתי-תלויים באמצעות חוקים ותקנות: חיסיון מסמכים, צנזורה על פרסומים והיעדר גישה חופשית של חוקרים לאנשי צבא ולגופים צבאיים. בישראל, מסמכים ביטחוניים חסויים, על-פי חוק, למשך חמישים שנה. בבריטניה, הדמוקרטית יותר, הם חסויים למשך שלושים שנה. במחצית השניה של המאה ה-20, המתאפיינת בקצב מהיר מאוד של התפתחויות ואירועים, קשה להפיק תועלת אף ממסמכים בני שלושים שנה. חשוב להדגיש, כי גם אחרי פקיעת מועד החיסיון יש לנוגעים בדבר ולבעלי האינטרסים סמכות להאריך אותו כמעט עד אינסוף. מערכת הביטחון הבריטית, למשל, האריכה את תקופת החיסיון של מסמכים רגישים רבים הנוגעים לתקופת שלטונה בארץ-ישראל, וכך היא פוגמת בחקר הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות. ביולי 1999 חשף גנזך המדינה הבריטי מסמכים, המעידים על כך שבשנת 1944 התנגד שר החוץ הבריטי, אנתוני אידן, לתוכנית אמריקנית להציל יהודים ממחנות השואה - בנימוק שהניצולים יגיעו לארץ-ישראל ויקשו על השלטונות הבריטיים שם. לבריטים היה עניין להעלים את הסיוע הפעיל שהם נתנו להיטלר בהשמדת יהודים. אך בלי מסמכים אלה, שהיו חסויים חמישים וחמש שנים, אין אפשרות להבין את מדיניות בריטניה כלפי היהודים וכלפי הסכסוך בארץ-ישראל באותה תקופה. מערכת הביטחון בישראל אינה מאפשרת לגבות עדויות מאנשים בשירות פעיל, ואוסרת גם על אנשי מילואים לתת עדויות ולפרסם ספרים חושפניים. מקרהו של אלוף-משנה בדימוס מייק אלדר, שנמנע ממנו לפרסם את ספרו על הצוללת "דקר", מדגים זאת. סקרים בלתי-תלויים במסגרתה, אינם אפשריים, ולכן רוב מדעני ההתנהגות, המעוניינים בהישגים מוכרים בעולם האקדמי, אינם בוחרים במערכת הביטחון כבמושא מחקרם. בישראל, כל פרסום הנוגע בנושא ביטחוני אף חייב בצנזורה צבאית. במשך זמן רב מנעה הצנזורה מידע שבלעדיו אי-אפשר להשלים מחקרים רבים ולהבין תחומים רבים. הצנזורה הצבאית מנעה ממני לפרסם את ספרי על הצנחנים ב-1968 עד שלא השמטתי את תיאור המקרה שבו אנשי יחידה 101 רצחו רופא לבנוני, ששירת בלגיון הירדני, ליד בית לחם, ביודעם שהוא רופא צבאי, דבר המנוגד לאמנות בינלאומיות ולערכי לחימה המקובלים בקרב בני תרבות. טענת אנשי הצנזורה היתה, שפרסום הפרשה יפגע בתדמית צה"ל בעיני הציבור. מכאן שלא רק על הגנה על ביטחון ישראל ממונה הצנזורה הצבאית, אלא גם על שמירה על תדמיתו המסולפת של צה"ל. אבל תדמית מסולפת זאת היא אחד הגורמים לקריסת מערכת הביטחון ותפיסת הביטחון במלחמת יום הכיפורים. אמנם בעת כתיבת שורות אלה, הצנזורה ליברלית יותר מאשר בשנים קודמות, אך עצם קיומה עדיין משפיע על החוקרים להתאים את ממצאיהם לדרישותיה. נושא זה נידון פעם אחת בעבר בבג"צ, שפסל את שיקולי הצנזורה: בינואר 1993 קיבל בית-המשפט העליון את עמדת העיתון "חדשות", וקבע שעמדת הצנזורה ביחס לדיווחים על פרשת קו 300 (רצח מחבלים שנשבו בידי כוחות הביטחון) היתה פסולה, ושמניעיה היו בלתי-ענייניים ולא קשורים בביטחון המדינה. ואולם, אין לצפות שחוקרים יחידים ומוסדות מחקר יקדישו זמן ויקצו כספים, דרך קבע, להגשת תביעות משפטיות נגד הצנזורה. הם יחקרו נושאים אחרים. עקב מחסומים אלה, לא היה באפשרותם של חוקרים בעלי הכשרה אקדמית, שאינם אנשי צבא בכירים, לממש את קריטריון האמפיריות. רוב ההיסטוריונים הצבאיים, בישראל ובחו"ל, היו אנשי צבא בכירים. בהיותם בשירות פעיל חסרו להם כלי מחקר, והם התקשו לחרוג מתכתיבי מערכת הביטחון; אחרי שחרורם הם לא העזו לפגוע בחבריהם לנשק ובמממני המחקרים, ולא רצו להודות שהמחקרים שפרסמו בעבר לקו בכשלים חמורים ולפעמים אף היו מעשי רמייה, מודעים או לא מודעים. מי שחרג ממתכונת זו שילם מחיר כבד. ב-1924 כתב ג. פולר ל-ב.ה. לידל-הארט: "עורפים את ראשך ואותי חונקים באיטיות. אינני יודע במי אין לקנא יותר" . פולר ולידל-הארט הם מגדולי ההיסטוריונים הצבאיים בכל הזמנים, ורבים סבורים שפולר, אשר חזה מראש את מינוע שדה הקרב ואת מרכזיותם של כוחות השריון בו, הוא האסטרטג החשוב ביותר במאה ה-20. הוא הגיע אמנם לדרגת גנרל, אך רוב עמיתיו בזו לו ודחו את תפיסותיו לעומת הגרמנים שלמדו ממנו. על כך שילמה בריטניה מחיר כבד בתחילת מלחמת-העולם השניה. לידל-הארט היה סרן במלחמת העולם הראשונה, ורשויות הצבא סירבו להאריך את שירותו אחרי המלחמה. סינדרום הבריחה מן הרלוונטי עקב מכשלות אלה, אוניברסיטאות ממעטות לטפל בהיסטוריה צבאית (שלא לדבר על מחקר מדעי של הוויית הצבא והמלחמה) במסגרת מדעי ההתנהגות וגישות בינתחומיות. באין מחקר, קשה לפתח תיאוריות, מתודות ודיסציפלינות, שיסייעו להבנת הנושא. זהו סינדרום הבריחה מן הרלוונטי. האוניברסיטאות הישראליות משקיעות משאבים במחקרים שאינם קשורים בשרידותה של המדינה, ובנושאים שמעניינים מעטים. כמעט שאינן משקיעות מאמץ בחקר העניין שבו תלוי המשך שרידותנו כיחידים וכמדינה. באין מחקר, אין גם הוראה ברמה גבוהה; ואכן, האוניברסיטאות אינן מסייעות להכשרת אנשי מפתח של מערכה הביטחון בתחום עיסוקם הייעודי. במקרה הטוב, הן מרחיבות את אופקיהם הכלליים של אנשי מערכת זו, כסטודנטים רגילים ובתוכניות מיוחדות. אלה האחרונות הן תוכניות להכשרת "עבדים" נאמנים לאליטות. לראשי האוניברסיטאות יש עניין שרידותי אישי לשלול את תוקפו של כל מחקר הנעשה מחוץ לתחומן. כך משרתים ראשי האוניברסיטאות את האליטות הפוליטיות והביטחוניות, ומשתתפים באחריות לכישלונות ולמחדלים הביטחוניים. במבוא לספרם: "קיצור תולדות המלחמות", כתבו קולונל דייוויד זוק ופרופסור רובין הייאם: "הפרדת חקר המלחמה ממחקר החברה היתה טעות שהולידה תוצאות נוראות בדורות רבים. אכן, ההיסטוריה אינה חוזרת על עצמה, אך המשגים שסיבתם התעלמות מההיסטוריה חוזרים ונשנים". ההיסטוריה של חמישים ושתיים שנות קיום מדינת ישראל מאשרת אבחנה זו. ביסוס לטיעון זה נמצא בעובדה שראשי מערכות הביטחון, בכל המדינות, האמינו שמקבלי ההחלטות הצבאיות, בכל שרשרת הפיקוד, קיבלו הכשרה מתאימה לתפקידיהם. הם טעו. רוב ההחלטות שהתקבלו במלחמות ובקרבות היו לקויות, התוצאות היו קטסטרופליות, הליקויים לא אובחנו ולקחים לא הופקו. הוכחה דרמטית לטיעון שלי התרחשה בספטמבר 2001: כל זרועות מערכת הביטחון האמריקנית לא היו ערוכות למתקפת טרור בארצות הברית, למרות שהיו למתקפה סימנים מבשרים ומידע קונקרטי. בייחוד כשלו זרועות המודיעין האסטרטגי והטקטי, שהן המשענת העיקרית של ארה"ב לקביעת מדיניות ביטחון. מערכת הביטחון לא תפקדה כלל בזמן המתקפה עצמה. כל התוכניות המוקדמות ותוכניות המגרה שהוכנו במשך עשרות שנים של מאמץ אסטרטגי ומודיעיני, היו חסרות ערך בזמן אמת. בייחוד לקו בצורה קיצונית שלוש תוכניות: א) תוכנית המגרה להבריח את הנשיא ממקום למקום במקרה של מצב חירום: התוכנית שהופעלה, התאימה, אולי, למתקפה גרעינית כוללת על ארצות הברית מצד ברית המועצות. תוכנית זאת הכשילה אותך, אדוני הנשיא, ואת ראשי הממשל האחרים ברגע של אמת, הציגה אותך בעיני הציבור כנמושה החושש לחייו. התוכנית הבלתי רלבנטית הזאת מנעה ממך לגלות מנהיגות בזמן אמת והעניקה ליוזמי התקפת הטרור הישג אדיר: נשיא מעצמת-העל היחידה בעולם בורח מפניהם. ב) תוכנית ההגנה על הפנטגון: אם אחרי עשרות שנות חשיבה והערכות יכול מטוס אזרחי חטוף, ללא שום אמל"ח, לפגוע פגיעה כה אנושה בפנטגון, שהוא מרכז העצבים הראשי של אמריקה בתחום הביטחון, הרי שדורות של גנרלים ומומחים לא היו אלא אוכלי לחם חסד, שהתיימרו להבין את מושגי הביטחון והאיום ואת הנגזרות מהם. למעשה, הם חיו כפרזיטים על חשבון האומה האמריקנית. לזכותם ניתן לומר, שהם לא עשו זאת ביודעין. ג) הגנה על מרכזי אוכלוסיה: השמדת מגדלי התאומים על-ידי שני מטוסים, בהפרש זמן ניכר בין אחד לשני, מעידים כי שמי ארצות הברית היו פרוצים וכי כל התוכניות למניעת חדירת מטוסים למרכזי האוכלוסיה שלנו לא היו שוות את הנייר שעליו הן נכתבו. מסקנה: כל האוניברסיטאות, כל מכוני המחקר וכל המומחים האזרחיים, שמכשירים את מערכת הביטחון שלנו, נכשלו בפיתוח תיאוריות וכלים אינטלקטואליים ואנליטיים לטפל במתקפה מן הסוג הזה. תוצאות א) קרסה תורת הביטחון של ארצות הברית; ב) ארצות הברית איבדה, תוך זמן קצר מאוד, אלפי אנשים, שרבים מהם, גם במטוסים, גם בפנטגון וגם במרכז הסחר העולמי, היו בעלי מטען אינטלקטואלי גבוה ביותר, ולא ניתן להחליפו במשך עשרות שנים; ג) הציבור האמריקני איבד את ביטחונו העצמי, שהיה גורם מרכזי בשגשוגה של ארצות הברית ובעוצמתה; ד) יוקרתו של הממשל האמריקני נפגעה פלאים גם בעיני האמריקנים, גם בעיני בעלי בריתם ובייחוד בעיני אויביה של אמריקה; ה) קרס כושר ההרתעה של ארצות הברית; לאחר מעשה מתלוננים הורים שכולים בפני המפקדים הקרביים, ודורשים להקים ועדות חקירה. אין טעם בוועדות חקירה. רוב חבריהן של ועדות אלה הם קצינים בכירים הנאמנים למערכת הביטחון, והם גם לא הוכשרו לחקור נושאים כאלה. ממצאיהם לעולם לא יהיו מבוססים, ולעתים קרובות הם אף יהיו שקריים במודע. לו היה הדוח המלא של ועדת אגרנט מתפרסם ברבים, מיד לאחר השלמתו, הוא היה יכול לעורר חשיבה יצירתית בתחום הביטחוני שעל העדרה היום מתלונן ראש הממשלה אריאל שרון. הפרסום יכול היה להיות אירוע שער אבולוציוני וההיסטוריה של מדינת ישראל היתה מתפתחת בכיוון שונה אחרי אמצע שנות השבעים. גניזתו למשך עשרים שנה, וחשיפת רובו ביוני 1994, רק לאחר פניית עיתון מעריב ב-1993 לבג"צ, הפכו את עבודת הוועדה היוקרתית ההיא לאחת ההחמצות הגדולות בהיסטוריה של הביקורת בישראל. מבחן התוצאה פ"ש @ עיתון הארץ מכחיש שאבו מאזן מכחיש את השואה @ 71. אבו מאזן, פרופיל פוליטי : מאת מכון ממר''י..... http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5315&forum=gil&omm=71&viewmode=threaded |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
07:18 26.05.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
3. הכנסת השמינית שהקימה את ועדת אגרנט...........
בתגובה להודעה מספר 2
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ועדת אגרנט, שמונתה לבדוק את המחדל שקדם לפרוץ המלחמה, פרסמה ב-1 באפריל 1974 את מסקנותיה ...!! הכנסת השמינית - הרכב סיעתי והרכב הממשלות נבחרה ב - 31 בדצמבר 1973, ו' בטבת התשל"ד. ישיבה ראשונה: ב-21 בינואר 1974, כ"ז בטבת התשל"ד. יושב-ראש: ישראל ישעיהו-שרעבי סגני יושב-ראש: שניאור-זלמן אברמוב, מרדכי בן-פורת, מרדכי דרניצקי (יודין), בן-ציון קשת, פנחס שיינמן, אברהם גיבלבר, יצחק פרץ, משה שחל מזכיר: נתנאל לורך מספר מושבים לפני פיזור הכנסת מספר מנדטים קולות באחוזים שם הסיעה 49 51 39.6 מערך 40 39 30.2 ליכוד 10 10 8.3 מפד"ל 0 5 3.8 חזית דתית תורתית 3 4 3.6 ל"ע 4 4 3.4 רק"ח* 2 3 2.2 ר"צ 0 2 1.4 קידמה ופיתוח** 1 1 1.4 מוקד 0 1 1.0 רשימה ערבית לבדואים וכפריים** 3 0 - רשימה ערבית מאוחדת ** 2 0 - סיעה סוציאל-דמוקרטית 2 0 - יהדות התורה (אגו"י+) 3 0 - המחנה התורתי (פא"י+) 1 0 - סיעת יחיד - מרדכי בן-פורת * שינתה שמה לחד"ש ** רשימות מיעוטים מקורבות למערך הממשלה השש-עשרה הוקמה בראשות גולדה מאיר, ב-10 במרס 1974, ט"ז באדר התשל"ד. חברות הקואליציה: מערך, מפד"ל והליברלים העצמאים. בעת הקמת הממשלה היו בה 22 שרים. ראש הממשלה התפטרה ב-11 באפריל , בעקבות דוח הביניים של ועדת אגרנט, שחקרה את נסיבות פריצת מלחמת יום-הכיפורים. הממשלה השבע-עשרה הוקמה בראשות יצחק רבין, ב-3 ביוני 1974, י"ג בסיוון התשל"ד. החברות בקואליציה היו: מערך, ר"ץ , ליברלים עצמאים, רשימות מיעוטים. המפד"ל הצטרפה לממשלה ב-30 באוקטובר, ור"ץ עזבה ב-6 בנובמבר 1974. בעת הקמת הממשלה היו בה 19 שרים, ולאחר הצטרפות המפד"ל ופרישת ר"ץ - 21. הממשלה התפטרה ב-22 בדצמבר 1976, על רקע הימנעות המפד"ל בהצבעת אי-אמון ופיטורי שריה מהממשלה. ההצעה הובאה על-ידי אגו"י בקשר לחילול שבת שנגרם לכאורה בשל טקס, שנערך בבסיס חיל-אוויר. http://www.knesset.gov.il/history/heb/heb_hist8_s.htm מבחן התוצאה פ"ש @ עיתון הארץ מכחיש שאבו מאזן מכחיש את השואה @ 71. אבו מאזן, פרופיל פוליטי : מאת מכון ממר''י..... http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5315&forum=gil&omm=71&viewmode=threaded |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
09:31 31.07.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
4. ועדת אגרנט: מדוע ''נגרע'' שמו של מזכיר הועדה...
בתגובה להודעה מספר 3
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 31.07.03 בשעה 09:47 בברכה, פילוביץ שחף מר דוד ישראלי או נכון להיום השופט דוד בר-טוב, מארכיון אתר האינטרנט של הכנסת....??@ להזכירכם...:-
דוד ישראלי/בר-טוב הוא אחיו של חיים ישראלי, עוזרם ומזכירם הנצחי, הסודי של כל שרי הבטחון בכלל ושל משה דיין/שמעון פרס בפרט מקום המדינה...."והמבין יבין" !! "חיים ישראלי על נתניהו: האיש הזה מסוכן למדינה !!" האמנם מר חיים ישראלי?? http://www.tapuz.co.il/tapuzforum/main/Viewmsg.asp?id=303&msgid=6218937 מזכיר הועדה שבדקה/חקרה את מחדלי מילחמת יום הכיפורים- ועדת אגרנט...?? http://www.bsh.co.il/forums/ShowMessage2.asp?id=90874&Fnumber=33&SunId=89793 @ להלן: ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f28b2ef3c713289.jpg)
החומר על ועדת אגרנט כפי שמופיע באתר האינטרנט של כנסת ישראל. http://www.knesset.gov.il/lexicon/heb/agranat.htm ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה ב-21 בנובמבר 1973, בנושא מחדל מלחמת יום-הכיפורים...:- http://www.knesset.gov.il/lexicon/heb/yom_kipur.htm יושב-ראש הוועדה היה נשיא בית-המשפט העליון, ד"ר שמעון אגרנט, וחבריה: שופט בית-המשפט העליון, משה לנדוי; מבקר המדינה, http://www.knesset.gov.il/lexicon/heb/critic.htm ד"ר יצחק נבנצאל; רב-אלוף (מיל') פרופסור יגאל ידין; ונציב-קבילות חיילים, רב-אלוף (מיל') חיים לסקוב. על חברי הוועדה הוטל להכין דוח על המידע שהיה זמין לפני המלחמה בקשר לתנועותיהן וכוונותיהן של מצרים וסוריה, על הערכת אותו מידע על-ידי המוסדות הצבאיים והאזרחיים המוסמכים, ועל מוכנותו של צה"ל למלחמה בכלל, ובמיוחד ביום שלפני פרוץ המלחמה, ב-5 באוקטובר 1973. הוועדה שמעה 90 עדים וקיבלה עדויות מ-188 אנשי צבא נוספים. ב-1 באפריל 1974 פרסמה הוועדה דוח-ביניים בן 40 עמודים שהצביע על הסיבות להפתעה: בצה"ל רווחה ה"קונספציה", שמצרים לא תתקוף ללא עליונות אווירית שתספיק לשיתוק חיל-האוויר הישראלי ולהפצצה בעומק מדינת ישראל, וכן שסוריה לא תתקוף ללא מצרים. "איתותי נאצר", שנקלטו ממצרים וסוריה על-ידי המודיעין הישראלי לפני המלחמה, היו צריכים לשמש אזהרה, אך בגלל ה"קונספציה", לא הוערכו כראוי. תמרוני צבא מצרים לא זוהו כהכנות למלחמה ולכן אגף המודיעין לא נתן לצה"ל אזהרה מספקת. כתוצאה מכך, לא נקט צה"ל אמצעים מתאימים, כגון גיוס כללי בזמן. הוועדה המליצה על כינון ועדת שרים לענייני ביטחון; על הערכת מידע מודיעיני על-ידי גופים מספר; על מינוי יועץ לענייני מודיעין לראש הממשלה; על חלוקה ברורה של סמכויות, חובות ואחריות בין הממשלה, ראש הממשלה, שר הביטחון והרמטכ"ל. הוועדה גם המליצה על-פיטוריהם של ראש אמ"ן, אליהו זעירא, וקציני מודיעין אחרים; על הדחתו של הרמטכ"ל, דוד אלעזר, מפני שלא היו לו הערכות מודיעין משלו ותוכנית מגננה מפורטת, וזאת בצד ביטחון מופרז ביכולתו של צה"ל להדוף את האויב בעזרת כוחות הצבא הסדיר בלבד. הוועדה ביקרה גם את שמואל גונן מפקד חזית הדרום והמליצה על העברתו משירות-פעיל עד סיום עבודת הוועדה, אך לבסוף טוהר שמו והוא הוכרז ככשיר לשירות פעיל. הוועדה ציינה שהיא רואה את עצמה חופשית להגיע למסקנות לגבי אחריותם הישירה של שרים, אך לא לגבי אחריותם המיניסטריאלית. במפתיע, לא מצאה הוועדה דופי בהתנהגותו של שר הביטחון משה דיין...:- http://www.knesset.gov.il/lexicon/heb/dayan_m.htm ושיבחה את התנהגותה של ראש הממשלה גולדה מאיר. http://www.knesset.gov.il/lexicon/heb/meir_go.htm למרות זאת, החליטה גולדה מאיר להתפטר, והממשלה החדשה שכוננה על-ידי יצחק רבין...- http://www.knesset.gov.il/lexicon/heb/rabin.htm ב-3 ביוני 1974 לא כללה את דיין. ב-10 ביולי 1974 הציגה הוועדה דוח-ביניים שני בן 400 עמודים, שמתוכו הותר לפרסום רק פרק המבוא. דוח זה סיפק עדויות מפורטות לממצאי הוועדה והשלמות לדוח הקודם. הדוח הסופי הוגש ב-30 בינואר 1975. הוא הכיל יותר מ-1,500 עמודים אך שוב הותרו לפרסום רק 40 עמודי המבוא. הדוח דן בפירוט רב באירועי ה-8 באוקטובר 1973 בסיני, וביום הלחימה הראשון ברמת-הגולן. בשני המקרים נמתחה ביקורת קשה על חוסר מוכנות הצבא ללחימה ועל תיאום בין-זרועי לקוי. הדוח טיפל גם בנושאים אחרים, ביניהם: הוראות, משמעת ומחסני חירום. עם זאת, לא טיפלה הוועדה בחוסר סיוע אווירי מספק במהלך הלחימה, נושא שרבים חשבו שהיתה צריכה לטפל בו. בין התוצאות המעשיות של דוח הוועדה היו, חיזוק כלי ההערכה של המוסד ושל מחלקת המחקר של משרד החוץ, כהשלמה לאלו של אמ"ן; מינוי יועצים לראש הממשלה לענייני מודיעין ולענייני ביטחון; פיטורי הרמטכ"ל וראש אג"מ והעברת קצינים שונים לתפקידים אחרים. הוועדה קבעה שהדוח שלה יפורסם במלואו רק בשנת 2004, אך לקראת היובל ה-20 לפרוץ מלחמת יום- הכיפורים, עתרה מערכת "מעריב" לבג"ץ שיורה לממשלה להתיר מייד את פרסום הדוח במלואו. לאחר שפרקליטות המדינה העריכה שאין לממשלה סיכוי רב לשכנע את שופטי בג"ץ שפרסום הדוח עדיין מסכן את ביטחון המדינה, הסכים ראש הממשלה ושר הביטחון רבין - שבעת פרסום הדוח החלקי ב-1974 תקף אותו בחריפות על שהטיל את כל האשמה על הדרג הצבאי - לפרסומו. הדוח פורסם כמעט במלואו ב-1 בינואר 1995, כשרק 48 עמודים נותרו גנוזים בהחלטת הצנזורה. החלקים החדשים של הדוח שפורסמו לא חידשו הרבה פרטים לגבי אחריותו של אמ"ן לכישלון בחיזוי המלחמה ואחריותם האישית של ארבעת הקצינים שהודחו, אך חיזקו את תחושת העיוורון וליקוי המאורות, ששררו באותו זמן במודיעין הצבאי בפיקודו של אלי זעירא. מבחן התוצאה. פ"ש
![](/User_files/forum/signatures/tyx7j.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו. |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
09:52 31.07.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
5. נתנו לחתול לשמור על השמנת=חיים ישראלי=אחיו...
בתגובה להודעה מספר 4
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
נשלח ע"י: פילוביץ שחף 16/10/2002 14:57 :בתאריך גוף ההודעה: מזכיר הועדה שבדקה/חקרה את מחדלי מילחמת יום הכיפורים- ועדת אגרנט...?? http://www.bsh.co.il/forums/ShowMessage2.asp?id=90874&Fnumber=33&SunId=89793ובכן..:- מזכיר ועדת אגרנט, היה לא פחות ולא יותר אחיו הצעיר של "חיים ישראלי"- עוזר בכיר לשר הביטחון דאז מר משה דיין ז"ל, מה דעתך על המינוי הז, האם ישנו כאן מימד של "טעם לפגם" או שזה מקובל עליך, אל תשכח את מסקנות הועדה בכלל והספיחים שהתגלו לאחר מספר שנים בפרט...!! המדיניות והשיטה הן "אם כל חטאת" במדינתו הקטנה, ואותן צריך לנתץ, להשמיד ולשרוף, לזאת התכוון אלוף במיל´ ומפקד חיל האויר לשעבר-בני פלד, יהי זיכרו ברוך... http://www.tapuz.co.il/tapuzforum/archive/viewmsg.asp?id=303&msgid=5738449 באשר לבני אלון ואביו , לדעתי זה הרבה יותר מורכב בכלל ולמרגלית הר-שפי בפרט, אבל זה בדיון ובמועד אחר ומתאים יותר... באשר למסקנות ועדת אגרנט, אני חולק עליך לחלוטין..." למרות שועדת אגרנט, מסקנותיה היו ברורות מאוד..." ציטוט מתוך תגובתך, ואני אתן לך רק ציטוט אחד וקט מפיו של פרופ´ סגל מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת ת"א, שבהרצאתו בנושא ועדות חקירה ממלכתיות בכלל וועדת אגרנט בפרט, ציין כדוגמא, שהועדה לא קיבלה את כל המידע בזמן, בכלל ואף הוטעתה, כמו למשל לא צויין/אוזכר בפני חברי הועדה, שראש המוסד לשעבר "צבי זמיר" הזהיר את ראש הממשלה לשעבר הגב´ גולדה מאיר ז"ל, "שהמלך חוסיין הזהיר את מדינת ישראל כשבוע לפני שהמצרים והסורים צלחו ושעטו לתוך מדינת ישראל באותו יום כיפורים הארור, ה-10.10.1973..." באשר לסיפא בתגובתך לגבי אהוב ליבי, השר שמעון פרס, ובכן...:- ראשית השלמתי את מחויבותי מאמש והכנסתי את נאומו בכנסת ישראל משנת 1996...:- http://www.tapuz.co.il/tapuzforum/archive/viewmsg.asp?id=303&msgid=5619522 בעקבות הפיגועים בירושלים ובאשקלון, ולכן, מאחר ואתה הראשון שאיזכרת זאת, בהקשר למעורבותו בבמילחמת יום כיפור בכלל ובועדת אגרנט בפרט, אני מחזיר לך את הכדור, תתחיל אתה ואני אשלים את החסר... מבחן התוצאה. פ"ש
כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו. |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות | אור ליום ראשון י''ד באב תשס''ז
00:36 29.07.07 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
135. ''צוואה'' - ראיון אחרון עם אלוף בני פלד ז''ל:
בתגובה להודעה מספר 78
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 03.10.14 בשעה 15:37 בברכה, פילוביץ שחף היום יותר מתמיד ולראשונה תמליל דבריו מובאים כאן ומשום מה מהשידור האחרון - 15.8.2003, לא שודר נכון להיום הראיון וזה בדוק, מצ"ב תמליל הראיון שכתבתי בזמן אמת/השידור והיום יותר מתמיד חשוב לקרוא ולהפנים אותם:![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/523175c43f63cbdd.jpg) https://www.facebook.com/permalink.php?story_fbid=10151884116884297&id=543194296
בני פלד- קטעים מראיון פרידה http://neri-avneri.co.il/2013/09/12/%D7%91%D7%A0%D7%99-%D7%A4%D7%9C%D7%93-%D7%A7%D7%98%D7%A2%D7%99%D7%9D-%D7%9E%D7%A8%D7%90%D7%99%D7%95%D7%9F-%D7%A4%D7%A8%D7%99%D7%93%D7%94/ . .
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/46ab9ff06d451c62.jpg) http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5368&omm=27&viewmode= מראיין: "השחתת את חייך לשווא?" בני פלד: "אין לי תקווה שיש היום יהודים שיקומו וימרדו, שיחליטו שהם לא רוצים את מה שיש עכשיו ורצים שתהיה מדינה. אני לא מצטער כי כל הזמן חשבתי שאני בונה למדינה שבדרך, אבן בניין למדינה שבדרך, כשגמרתי את הגמנסיה הלכתי לעשות שנת נוטרות, שאלו אותי למה הלכת, אמרו לי זה אבן בניין למדינה שבדרך, כשעזבתי את חיל האוויר התברר לי שזה לא מדינה בדרך, היא אפילו לא בדרך" מראיין: "כקהילה יהודית יש לה השגים רציניים". בני פלד: "מוצלחת, תשע וחצי עד 10 שנים, עוד לא הייתה בהיסטוריה היהודית קהילה כל כך מוצלחת, כל כך הרבה תושבים, רמת חיים גבוהה, כל תושביה מקבלים מה שהם רוצים כולם שבעים, כולם בוכים כל הזמן, כולם חיים על נדבות, ומי שלא רוצה הולך לעמק הסיליקון בארה"ב לחיות בקהילה שהיא אחת המוצלחות" מראיין: "שכחת איך התנהג השילטון היהודי ערב ששת הימים?" בני פלד: "הגימגום של אשכול, שפחדו, שאמר השואה הבאה בדרך, אני כותב את כל הדברים האלה...". (בינתיים פורסם סיפרו: אלוף בני פלד ז''ל בסיפרו: ''ההסטוריה, השיכתוב http://www.global-report.net/a.php?c=x-files&a=1659&rc=x-files ) ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/46abb29223993557.jpg)
מראיין: "אתה סיפרת לי ששמעון פרס ביקר אצלך בבסיס?" בני פלד: "גם רב ביקר אצלי בבסיס וסיפר לחיילים שלי שם שמדינת ישראל תובס שזה עוד לא סוף הסיפור של העם היהודי". מראיין: "ומה אתה אומר על זה?" בני פלד: " אמרתי כבר אז, אם כך אני לא העם היהודי ואמרתי לו - לרב, שאם עוד פעם הוא יופיע איפה שאני מפקד אני ארצח אותו". מראיין: "אתה היום מרגיש גורל עם יהודי שחי היום בארה"ב?" בני פלד: "לא, רק אם הוא יבוא לישראל ויגדיר את עצמו כיהודי ישראלי שחי במדינת ישראל יהודית וחילונית, דמוקרטית ועברית". מראיין: "מה דעתך האם יש סיכוי לשלום?" בני פלד: "שלום לוקחים לא מקבלים, אילו היינו מדינהריבונית במצב הקיים היום -מ עליונות צבאית, היה לנו שלום כבר לפני 15-20 שנה, אבל לא עשינו אתזה, פיספסנו את זה 4 פעמים. לא היינו מוכנים להקריב טיפת דם אחת בכדי להשיג הישג מדיני, מדינת ישראלמעולם לא הפעילה את הכוח הצבאי העדיף שלה בכדי להשיג הישג מדיני כלשהו, הייתה מטרה מדינית בהפעלתו - "מטרת קונדום" בשביל לא לקבל איידס". מראיין: " יש דרך להגיע להסדר מדיני בלי כוח צבאי?" בני פלד: "לא". מראיין: "למה?" בני פלד: "למה שהצד השני יסכים, אם אין עליו איום, אם אין עליו ברירת איום למה שיסכים?" מראיין: "העובדה שיש לך כוח צבאי לא מספיקה, צריך להוציא מן הכוח אל הפועל". בני פלד: "צריך להחליט מה אני רוצה, לבוא אליו ולהגיד זה מה שאני רוצה, ומה אתה רוצה, אם לא נגיע להסכם תהיה מלחמה. שמעת פעם את היהודים אומרים דבר כזה, אם לא תסכים איתי על משהו ולא תתפשר איתי תהיה מלחמה. הצד השני אומר כל הזמן שהוא במלחמה משנת 1949 ואנחנו כל הזמן אומרים, זה בטחון שוטף, זה לא מלחמה, זה אינטיפאדה, לך אין פתרון צבאי ולעראפת יש. אתה יכול להראות לי איזה שהוא הסכם בעולם מבלי שהייתה הכרעה צבאית, תראה לי אחד, למה אתה אומר שאין פתרון צבאי?? אם אתה אומר מראש שאנחנו נובס אז נוותר, אם תובס אז תכנע, אם אתה חושב שתנצח תעיז. הצד השני יתפשר איתך. ככה עושים מדיות ריבוניות. אתה לא יכול להיות אזרח של מדינה ריבונית מבלי להתחייב להגן על מדינתך עד מוות". מראיין: "שמעת צרפתי שאומר אין לי מדינה אחרת?" בני פלד: "כן". מראיין: "הם לא אומרים את זה". בני פלד: "תלך תשאל, את זה לא צריך להגיד". מראיין: "כאן אומרים את זה". בני פלד: "אומרים את זה וברגליים הם נוסעים לאמריקה". מראיין: "צרפתי אין לו אלטרנטיבה, לנו יש". בני פלד: "צרפתי לא אומר את זה בגלל שאין לו אלטרנטיבה, הוא עושה זאת מתוך בחירה, צרפתי גאה להיותצרפתי". מראיין: "לצרפתי אין שיר כזה". בני פלד: "בדקת...לך תבדוק. אתה מדבר שטויות, תגיד מה עשית עם המשפט המפואר: "טוב למות בעד ארצנו". מה הוא אידיוט שמר את זה, הוא אמר טוב שיש לו ארץ למות בה. היום אתה שואל ילד בן 18 אם יש לו ערך שהוא מוכן למות למענו, אין לו דבר כזה, הוא מוכן שיהרגו אותו, הוא מוכן ללכת לאוושויץ שירצחו אותו אבל שהוא ילך להגן על עצמו ולההרג, מה פתאום. אם אין לנו ריבונות, אז גיטו. יש לך שכנים שכל הזמן רוצים לחתוך לך את הגרון ולא מסכימים לקיומך אז אתה צריך להלחם, היהודים רוצים גבולות בטוחים של הגיטו שלהם, מה אפשר לבטח קהילה בלויידס??" ראינו כמה עזר הערבויות האלה בערב ששת הימים שהממשל בארה"ב זרקו את אבא אבן לקיבינימט ואמרו לא, הגיע הזמן שאומה תחליט בשביל עצמה, אנחנו לא יכולים לממש את הערבויות שלכם. לפולניה היו ערבויות של אנגליה ומה זה עזר לה? כנ"ל לגבי צ' כיה וכנ"ל לגבי צרפת. מלחמת יום כיפור הייתה מלחמה נוראית, זה לא נכון העובדות מדברות אחרת." מראיין: "מה זה שנהרגו 3000 חיילים זה לא מלחמהה נוראית". בני פלד: "לא, לפי הסינריו שעשינו בצה"ל בשנת 1971 היו צריכים לההרג 8000 הרוגים ן-20000 פצועים ו-10000 אזרחים, האוייב היה צריך לכבוש את הגדה עד גב ההר, את כל סיני, אני חושב שזה מה שצריך לקרות ליהודים בכדי שיבינו שגם ממצב כזה אפשר לחלץ נצחון ובלי רכבת אווירית אמריקאית. בסוף 30 ימי לחימה, 2 אוגדות מסביב לדמשק, 2 אוגדות מסביב לרבת עמון ו-2 אוגדות מסביב לקהיר והיו לנו 8000 הרוגים ו-20000 פצועים, יישתו שמפניה, זה שהפכתם את מלחמת יום הכיפורים לכשלון זה כל כך יהודי, כל כך נבזי, לא רק שדפקו אותנו ביום שבת -יום כיפור, כל הלחימה נערכה על 8 ק"מ מתעלת סואץ, כן, על כלום ק"מ בגדה, כי חוסיין לא העיז לזוז. הסורים הצליחו להגיע לנפח והברחנו אותם בחזרה ובלענו מהם חצי מהשטח דרומית לדמשק". מראיין: "קראתי בכמה ספרים על מלחמת יום הכיפורים שמפקד חיל האוויר אמר לשר הבטחון, אתה אמרת שאם תמשיך השחיקה הזאת עוד כמה ימים לא יהיה לנו חיל האו7ויר". בני פלד: "(צוחק), אני כתבתי על זה ואמרתי זאת לפרוטוקול, אתם כל כך שקועים בשקרים שלכם, זה משהו, תשמע, בדיון אצל ראש הממשלה - גולדה, אם כן לחצות את התעלה או לא לחצות, דדו נשאר לבד, כי היו אלופים במטה הכללי שרצו להכנע כבר ז אמרו אסור לחצות את התעלה זה יהיה אסון". מראיין: "מי זה האלופים האלה?" בני פלד: "לא אגיד לך". מראיין: "למה". בני פלד: "ככה, הם עוד חיים". מראיין: "אז מה?" בני פלד: "צריך להרוג אותם". מראיין: "אני מתעקש תגיד לי מי הם?" בני פלד: "לא אגיד לך תברר לבד, בקיצור, דדו נשאר מבודד, דיין נשאר על הגדר ולא רצה להביע דעה, אמר זה בעיה צבאית ולא מדינית, כשהייתי אצל גולדה והיא שאלה אותי מה לעשות, אני אמרתי, שאם הם יידחו את הצליחה חיל האוויר יירד ברמה הכמותית של המטוסים וכשיצלחו לבסוף את התעלה יהיה קשה לתת סיוע אוויר מסיבי לחציית התעלה, כשנשאתי מה הקו שלך היום, אמרתי יש לי 220 מטוסי קרב שימושיים, אבל בפועל היו לי 380 מטוסי קרב שמישים, אז כל הסיפור הזה שחיל האוויר נשחק לא נכון, זה נכון שאמרתי את זה בכדי לעזור להם לקבל החלטה, זה כתוב בפרוטוקולים". סוף הראיון. ראיון נוסף: פורסם בתאריך 8 באוג׳ 2012
לחץ כאן לצפיה דרך יוטיוב
__ לחץ כאן » פרס הוא המפתח לפרשת אלטלנה
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
21:05 18.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
81. גולדה מאיר, המנהיגה הנערצת ביותר
בתגובה להודעה מספר 79
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
Yac חבר מתאריך 31.3.02 11591 הודעות 13:15 18.10.03 גולדה מאיר, המנהיגה הנערצת ביותר האם אכן גולדה מאיר, נערצת על היהודים כראש הממשלה, הכי טובה לא רק בישראל אלא בעולם כולו ?![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f918d367d5f6461.jpg)
קחי אותי גולדה : במקום לגמור בזמן, הישראלים מעדיפים ללעוס את הגיבורים שלהם כמסטיק משומש. תשאלו את נינט, יואב שוורד או את גיבורי הטלנובלה ''מלחמת יום כיפור'' אסף גפן נהוג לומר שהישראלים ''גומרים ורצים לספר לחבר'ה'', אלא שאנחנו אולי אוהבים את החבר'ה ואפילו רצים מדי פעם (בעיקר בבחירות לרשויות המקומיות), אבל בלגמור אנחנו טובים בערך כמו בהחלקה אמנותית על הקרח. קחו למשל את אותו הרכב-על, להקת השנה של קליניקה און, המכונה ''הגברים של שרון''. אותם נפלטי קחי-אותי, הפועלים כבר מזמן כגוף אוטונומי מתוכנית האם, וממש לא נותנים לסיום העונה ותפקידם האמיתי בחיינו להפריע להם בהמשך הקידוח הציבורי. נדמה שככל שחולף הזמן מאז שסיימו - בבעיטה באשכים - את חלקם בתוכנית, הם רק נוכחים יותר ויותר בכל ערוץ, עיתון, עלון, פורום, אתר היכרויות, אתר בנייה, תוכנית סקס ברדיו האזורי, מסיבה בנס-ציונה או חנוכת פאב בקיבוצי הגליל המערבי. גם הזוג קחו-אותנו עצמו, שרון ויואב, שהיה אמור לסיים את תפקידו עם הפרק האחרון בתוכנית, ממשיך מאז לדגמן אהבת אמת בכל תדר שידור, מדור רכילות או יומולדת של מדינאי קשיש. העניין בולט אף יותר במערכת היחסים הנמרחת שלנו עם להיט החמסינים השני - ''לא נפסיק לשיר - כוכב נולד''. כמו סטוץ קיצי שמשום מה נמתח למערכת יחסים סתמית ומעייפת, הופכים בימים אלה גיבורי התוכנית מהמרעננים הרשמיים של העונה החמה, לכאב ראש סתווי. מה שנראה בטלוויזיה קליל, אוורירי, אלטרנטיבת פריפריה צבעונית לרוק המקומי העבש, לעולם הסלבריטאים הלעוס, לישראל הישנה בכלל - הופך עם הדיסק, הקמפיין, הספיישל והמופע, לעוד חלק מעודד-מיגרנה מהדייסה המקומית הרגילה. האשם, אגב, אינו בגיבורי הגומי-לעיסה עצמם - קשה להאשים סלבריטאי 15 דקות קלאסים במרדף אחרי כל מצלמה פנויה - אלא בנו, שמתעקשים להפוך את 15 הדקות שלהם ל-150 יום. ברגע שלא ידענו לגמור יפה את הסיפור עם כל הנינטיות, לא חתכנו איתן כירורגית, הותרנו אותן בחיינו מעבר לזמן המתאים - הכל הפך למסטיק משומש. אבל למה להיטפל למיני גבסואים זבי חוטם, כשהאזור כולו, ובעצם כל חיינו, מתנהלים בידי אנשים ש''לא יודעים לגמור'' הוא שמם השני (בעוד ''לא יודעים לגמור איתם'', הוא שמנו הראשון). משרון ועראפת, שבכל פעם שברור שסיימו להציג את כל מה שיש להם בגלגול הזה, הם פוצחים בסיבוב הופעות נוסף של מיטב להיטי המוות הישנים - באובססיביות שלידה גם צביקה פיק נראה כסרבן רטרואים; דרך ביבי ואהוד ברק שתמיד מושלכים מהחלון רק כדי לנסות לחזור מהדלת הראשית -ממש כרודריגו בשעתו; ועד שמעון פרס, שמאז סיים את תפקידו האמיתי בעולמנו רק הפך לסלבריטאי פעיל ובעל נוכחות אינטנסיבית בהרבה במרחב הציבורי ובכל קוקטייל לרגל פתיחת בוטיק - כאילו היה אותו טל ממס הכנסה. ובכלל, למה להתלונן על הגברים של שרון, כשלאחרונה הורגשה כאן נוכחות יתר של חבורה מעיקה אף יותר - ''הגברים של גולדה''. דיין, דדו, זעירא, ברן, בר-לב, איציק מרדכי ושלל קשריהם, חזרו לחיינו וב-ע-נ-ק וגם הם נשארו שם קצת יותר מדי זמן. הקאמבק של מלחמת יום כיפור היה מן המוצדקים - בכל זאת, 30 שנה ושבר לאומי כולל לא הולכים ברגל - והחבר'ה בהחלט עבדו מספיק קשה ב-73' בשביל שניתן להם את הכבוד ביום ההולדת. האירוע הטראומתי ביותר בתולדות ישראל הוא בהחלט סיבה מוצדקת למסיבה. ואכן, סיבוב ההופעות המחודש של להקת מלחמת יום כיפור - ממש כוורת חוזרת - התחיל זוהר ומתוח, עם וידויים מרגשים, גילויים חדישים, חשיפות ראשונות, קלטות אבודות, ספרים מושקעים, דרמות עם אסי דיין והרבה גורודיש בישבן. אלא שאחרי מספר שבועות כמזדנבים פעורי עיניים אחרי ה''טור'' המחודש של צוות הווי כיפור, עלתה התחושה שגם מהפסטיבל הזה שכחנו לפרושבשיא. כי למה לעבור הלאה כשאפשר להמשיך להשתכשך בעוד בדל זיכרון, ''גילוי'' חדש או סתם גרעפס עדכני של בן אחותו של האלוף זעירא. אחרי כתישה תקשורתית מסיבית, התברר שבכל הקרנבל הנוכחי, כמו במרבית סיבובי הקאמבק הרוקנרוליים, קשה למצוא זוויות מפתיעות, גרסאות חדשות, ביצועים מפתיעים, לקחים מרעננים, מוסר השכל עדכני - אלא בעיקר מיחזור של מיטב להיטי הקרבות הישנים. במקום חדירה חדה לעומק הפצע, העדפנו למרוח איתו את הזמן. עד שנראה כי הנבירה בעבר הנורא לא באה כדי להפיק לקחים לגבי ההווה העגום, אלא כדי להשכיח אותו. ובעיקר להעביר עוד כמה דקות עם משהו מוכר ומשומש, שכבר מזמן סיים להגיד את כל מה שיש לו. כי כמו שאומרים, זה לא נגמר עד שרודריגו ונינט ישירו ביצוע מחודש ל''אני מבטיח לך ילדה קטנה שזו תהיה המלחמה האחרונה'' - וכנראה שגם לא אחרי זה. (16/10/03 , 19:23) http://he.wikipedia.org/wiki/׳’׳•׳׳“׳”_׳׳׳™׳¨ בסקר, שנערך בין צופי מחזמר, אישרו כ-90% מהם, שגולדה היתה הגדולה, החכמה והמוכשרת יותר מכל ראשי הממשלות של ישראל, מאי-פעם. אז איל היא מופיעה בספרי ההסטוריה ? שווה עיון: http://www.jafi.org.il/education/50/heads/golda.htm ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות | אור ליום שני ט' בסיון תשס''ט
22:54 31.05.09 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
140. הנשיא אפרים קציר, הלך לעולמו. הנשיא ה-4 של מדינת ישרא
בתגובה להודעה מספר 79
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
faq חבר מתאריך 14.3.04 אור ליום ראשון ח' בסיון תשס''ט 20:46 30.05.09 הנשיא אפרים קציר, הלך לעולמו. הנשיא ה-4 של מדינת ישראל. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4a22d7f301c10a75.jpg) פרופ' אפרים קציר (נולד ב-16 במאי 1916, נפטר ב-30 במאי 2009), נשיאה הרביעי של מדינת ישראל, וביופיזיקאי; חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, זוכה פרס ישראל ופרס ויצמן.
אפרים קצ'לסקי (שלימים עיברת את שם משפחתו לקציר) נולד ב-16 במאי 1916 בעיר קייב שבאוקראינה. בשנת 1922 עלתה משפחתו ארצה. בשנת 1933 סיים את הגימנסיה העברית בשכונת רחביה שבירושלים. למד ביוכימיה באוניברסיטה העברית ובשנת 1941 קיבל תואר דוקטור בהדרכת מכס פרנקל. ב-1939 סיים את קורס הקצינים הראשון של "ההגנה", היה אחראי על הצד המדעי במחלקת המחקר של הארגון. במאי 1948 מונה למפקד חיל המדע (חמ"ד) של צה"ל. בשנת 1949 הצטרף למכון ויצמן למדע שם הקים את המחלקה לביופיזיקה ועמד בראשה עד לבחירתו לנשיא ב-1973. הוא מתגורר ופועל במכון ויצמן עד היום. עבודתו המדעית זוכה להערכה רבה. בשנת 1950 זכה בפרס ויצמן למדע של עיריית ת"א. בשנת 1959 קיבל במשותף עם תלמידו מיכאל סלע את פרס ישראל למדעי החיים. נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1960. ב-1961 הוענק לו פרס רוטשילד, ובשנת 1966 היה הישראלי הראשון שנבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. כן קיבל תוארי כבוד מאגודות מדעיות ומאוניברסיטות שונות בעולם. ב-1977 נבחר לחבר חוץ בחברה המלכותית הבריטית. משנת 1991 הוא חבר כבוד באקדמיה הרומנית. בשנים 1966 - 1969 כיהן קציר כמדען הראשי במשרד הביטחון. באפריל 1973 נבחר על ידי הכנסת לתפקיד נשיא המדינה, והחל לכהן בתפקיד ב-24 במאי באותה שנה. בתקופת כהונתו פרצה מלחמת יום כיפור וב-1977 אירח בארץ את נשיא מצרים, אנואר סאדאת. ב-1978, לאחר תום תקופת כהונה אחת, פרש מהנשיאות וחזר לפעילות מדעית. בין השאר נטל חלק בהקמת המחלקה לביוטכנולוגיה באוניברסיטת תל אביב. על תרומתו בפיתוח של אנזימים מקובעים זכה קציר ב-1985 בפרס יפן. משפחתו אחיו, המדען פרופ' אהרון קציר, נרצח בשנת 1972 בהתקפת מחבלים יפנים בנמל התעופה לוד. http://he.wikipedia.org/wiki/%D7%90%D7%94%D7%A8%D7%9F_%D7%A7%D7%A6%D7%99%D7%A8 אשתו, נינה קציר (נולדה בפולין ונפטרה בשנת 1986 בישראל) הייתה מורה לאנגלית. כמורה לשפה האנגלית התפרסמה בשיטות ההוראה המודרניות שפיתחה. בעיתון ג'רוסלם פוסט פירסמה טור שהוקדש לבעיות ההוראה בשפה זרה. כרעייתו של נשיא המדינה יזמה מפגשים בין סופרי ילדים לבין ילדים. ביוזמתה נחגג בישראל שבוע הילד הבינלאומי, שבמסגרתו מספרות נשות דיפלומטים על ישראל לילדים בארץ מוצאן. לאחר מלחמת יום הכיפורים חוללה סערה זוטא, כאשר יזמה חלוקה של אלפי גיליונות "פלייבוי" לחיילים שבחזית . לזוג קציר נולדו שלושה ילדים: בן אחד ושתי בנות שהלכו לעולמן בגיל צעיר. http://he.wikipedia.org/wiki/%D7%90%D7%A4%D7%A8%D7%99%D7%9D_%D7%A7%D7%A6%D7%99%D7%A8 עוד על הנשיא של כולם, מתוך אתר הנשיא: http://www.president.gov.il/chapters/chap_3/file_3_3_4_he.asp
תזכורת:
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4a22dbbe5c37ccc3.jpg) גולדה: ''רציתי להתאבד'' http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5019&forum=gil&viewmode=all&keywords=רציתי%20להתאבד#141
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4a22d8340ecb0f5d.jpg) 79. הנשיא לשעבר פרופ' קציר חותם על דבריו של פלד!! http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5368&forum=gil&viewmode=all&keywords=אפרים%20קציר#79 תזכורת:
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4a22d83b10b724be.jpg) 135. ''צוואה'' - ראיון אחרון עם אלוף בני פלד ז''ל: http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5368&forum=gil&viewmode=all&keywords=אפרים%20קציר#135
תחקיר על גולדה מאיר וחלקה במלחמת יום כיפור,במלאת 30 שנה http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=15447&forum=gil&viewmode=all&keywords=דדו תמליל+ תמונות מהסרט על גולדה מאיר ואל''מ י. חיסדאי http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=15533&forum=gil&viewmode=all&keywords=דדו פואד: ''דדו שילם בחייו'' http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=7813&forum=gil&viewmode=all&keywords=דדו מצ"ב הדף האחרון בפרק - ועדת אגרנט שאת כולו יש למצוא בקישור המצ"ב: ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4a22df97307e2471.jpg) 112. רבין כותב בספרו ''פנקס שירות'' על - ועדת אגרנט !! http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5368&forum=gil&omm=112&viewmode=threaded
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/49cb334f2935732d.jpg)
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/493f8c1f22816e7b.jpg) פרס: ''ההסטוריה לא חשובה, מה שחשוב זה העתיד''...למה?! http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=6137&omm=69&viewmode= מי מפחד מ''תולעת יעקב ודוֹד ישמעאל''? http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=6179&forum=gil&omm=0 |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
00:23 07.11.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
102. בני פלד שאל: ''האם רצינו?''
בתגובה להודעה מספר 27
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
איך השלכנו את הקלף המנצח? מאת בועז העצני 6 בנובמבר 2003 "הצעה של תכנית אלון כגבולות סופיים היא חלום רחוק שהייתי חוטף בשתי ידי" אמר לפני כחודש חבר הכנסת מיכאל איתן בפגישה עם חברי סניף הליכוד המקומי בקרית ארבע. משפט כזה מפי ח"כ מצטיין של הליכוד, המפלגה המהווה את הפלטפורמה העיקרית של המחנה הלאומי לשלטון בישראל, משקף יותר מכל את הכשלון החינוכי האדיר של מדינת היהודים ושל המחנה הלאומי שלה בטיפוח הקשר המובן מאליו שבין העם לארץ. החורבן החינוכי וההסברתי של העדרה של טענה לבעלות על הארץ, ואפילו, רחמנא ליצלן, לאהבת הארץ, מערער את עצם הצדקת קיום המדינה בעיני העולם, וגם אצל הנוער שלנו שאינו מבין לשם מה צריך להילחם. כך נפגעת האמונה בצדקת הדרך שהיא תנאי הכרחי להשגת ניצחון במשך אלפיים שנה, כשהם מפוזרים בכל קצוות תבל, שמרו היהודים על ייחודם הלאומי והדתי מול אוקיאנוס אינסופי של שנאה, תלאות, רדיפות, פוגרומים ושואות. התפללו וחלמו על היום שבו ישובו למולדתם ההיסטורית, חגגו חגים עתיקים ששמרו בקנאות עוד מהימים הרחוקים שישבו בארצם, התפללו לגשם בארץ רחוקה שהם, אבותיהם ובניהם לא ראו מימיהם, וזאת בשעה שחלקם גר בארצות גשומות ומושלגות. את חוסר נכונותם העיקשת לשכוח את בירתם החרבה ביטאו ע"י השבועה "הפוליטית": "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני", זאת בשיאו של טקס הנישואין, ארוע האמור לדחוק הצידה לשעה קלה מועקות וצרות. כל זה בתקוה ערטילאית לחזור יום אחד לארצם ולהקים בה בית לאומי. באופן על טבעי וללא שום מקבילה היסטורית, צלחה דרכם, והצלחתם זו כנגד כל הסיכויים לשרוד את הגולה וגם להקים מדינה, הפכה את היהודים ל"ווינרים" של כל הזמנים. אין כמו הפגנת ההתרסה הסמלית והספונטאנית של כמה יהודים שהתקיימה ביום הכרזת המדינה מול שער הניצחון של טיטוס ברומא, שעליו מפוסלות דמויותיהם של אבות אבותיהם מתחילים את מסע הגלות, להמחיש את גודל הניצחון. מקור העוצמה העיקרי שבעזרתו שמרו על ליכודם וייחודם היה התנ"ך. בספר זה, המתווה מסגרת חיים ייחודית ומלאה, גלומים חוקי המוסר הראשונים בעולם שהיוו את המסד לכל הדתות בעולם המערבי, הנבואות המדהימות על הגלות מהארץ והשיבה אליה, ואת הקשר שאינו ניתן לניתוק בין היהודים לארצם הקדומה. הנוצרים מאמינים בתנ"ך כבסיס לברית החדשה שלהם, ועקבותיו גם ניכרים היטב בעיקרי הקוראן המוסלמי. הטענה שהארץ שייכת לנו יכולה להיות מובנת לכל. כל אדם בעולם מבין טיעון פשוט מהסוג האומר: "זה שלי", אלא שהתנ"ך מספק לנו מכפיל אדיר לטענה זו. מכאן, שהדרך להסביר היום בעולם את אחיזתנו בארץ באופן שיקשה לערער עליו, נסללה עבורנו לפני יותר מ-2000 שנה. הקהל הלאומי צריך להבהיר לנציגיו שכל פזילה או סטיה מהקו הזה יעלו להם ביוקר ביום פקודה. שרון לא היה מעז לשאול את השאלה הרטורית: "האם אנחנו רוצים לחזור לשכם וג'נין" אילו ידע שיקבל תשובה ברורה: "כן" באופן שטני, המדינה שעליה חלמו היהודים ואותה הקימו במחיר יקר, הפכה לגורם המחליש של הזיקה חסרת התקדים שהיתה בין העם לארץ. תלמיד ישראלי אינו מקבל בבית הספר ערכי אהבת הארץ, ואפילו לא את ההגדרה של גבולות ארצו. במדינת ישראל צריך אומץ לב ציבורי כדי לומר את המשפט "ארץ ישראל שלנו". צרוף המילים "ארץ ישראל" לכשעצמו, נדחק לכלל סיסמה פוליטית הנישאת בפי מיעוט בעם. בכל דיון וויכוח, חייבים מתנגדי נסיגה להעלות טיעונים "רציונליים" כדי שלא יהפכו ללעג, ויאבדו את היכולת לשכנע. בסדק הרחב הזה נכנסים טיעונים אוויליים כדוגמת: "אין משמעות לשטח בעידן הטילים", "כדי לפצות על מסירת הגולן תזדקק ישראל ל-2 טייסות מסוקי קרב נוספות", ועוד תאוריות שהצורך להתייחס אליהן נוצר כשנקודת המוצא היא שהשטח אינו שלנו. ג'ורג' בוש הוא נוצרי דתי המאמין בתנ"ך. אריאל שרון יכול היה לפרק לרסיסים את "חזון" המדינה הפלשתינית שלו אם היה מצביע על התנ"ך ואומר לו: "אל תתווכח איתי, תתווכח איתו", כביסוס לסרוב לדון על נסיגה כלשהי. אבל כנראה שמעייניו של ראש ממשלתנו נתונים בזמן האחרון יותר לאיי יוון מאשר לארץ ישראל. כך גם מאבד שרון ציבור עצום של עשרות מיליוני נוצרים בארה"ב, עיקר המחנה הרפובליקאי, הקנאים לרעיון הדתי שחזרת היהודים לכל ארצם הינה בעיניהם תנאי יסודי לגאולה. דיאלוג ישראלי איתם עשוי היה להשכיח מהנשיא את "חזון פלשתין" ואף לקדם אצלו חזונות שונים לחלוטין, מהסוג הנוח לישראל. חוסר נכונות ישראלית להכנס לכל סוג של דיון על שטחי מולדת יכול היה לחלחל בקלות לתודעת העולם. סביר להניח שלא היו מפסיקים לשנוא אותנו, אך את רצוננו המוחלט הזה, אם היה, היו לומדים לכבד. ברגע שהכרנו בכך שלב הארץ שלנו הינו "שטח כבוש" השייך לפלשתינים, איבדנו את ההצדקה להכרה בקיומנו בכל יתר שטחי המדינה, שכן הוכחת בעלותנו על חברון, שילה, שכם וחברון, קלה בהרבה מאשר זו שעל תל אביב, אשקלון, עכו וקיסריה. כך אובד הסיכוי לשכנע איש בעולם מדוע התקבצנו דווקא על "אדמה פלשתינית", גרמנו לתושבים המקומיים "מיני שואה" ב-1948, והימצאותנו על "אדמתם" גרמה וגורמת לקרבנות ולסבל אנושי בלתי פוסקים, תוך כדי סיכון שלום העולם כולו. אין לישראל הסבר משכנע מדוע, לכל הרוחות, נעוץ הקוץ היהודי דווקא באחד האיזורים הבעיתיים ביותר בעולם. החורבן החינוכי וההסברתי של העדרה של טענה לבעלות על הארץ, ואפילו, רחמנא ליצלן, לאהבת הארץ, מערער את עצם הצדקת קיום המדינה בעיני העולם, וגם אצל הנוער שלנו שאינו מבין לשם מה צריך להילחם. כך נפגעת האמונה בצדקת הדרך שהיא תנאי הכרחי להשגת ניצחון. מצב זה הינו בלתי קביל ובלתי נסבל. ישנם בישראל ציבור לא קטן שהמושג "ארץ ישראל" עדיין מרעיד אצלם נים כלשהו. על הציבור הלאומי המגובש ונציגיו לחזור למקור המחלוקת ולהתחיל להוביל את הויכוח על הארץ מהתחלה, מנקודת מוצא שונה לחלוטין. אסור לחשוש לומר בתקיפות שהארץ היא שלנו ובגלל זה לא נוותר עליה לעולם, ובכל מחיר. כך בדיוק היה עונה כל אנגלי, ספרדי או רוסי על שאלה דומה. עצם השאלה אם לסגת היא מעליבה ובלתי לגיטימית, בדיוק כאילו שאלו כל אחד מאיתנו שאלה כדוגמת: "בכמה תמכור את אימך?", "עבור מה תמסור את בתך?". הקהל הלאומי צריך להבהיר לנציגיו שכל פזילה או סטיה מהקו הזה יעלו להם ביוקר ביום פקודה. שרון לא היה מעז לשאול את השאלה הרטורית: "האם אנחנו רוצים לחזור לשכם וג'נין" אילו ידע שיקבל תשובה ברורה: "כן". לבושתנו, אף נציג של מפלגה לאומית כלשהי לא העז לומר זאת, והוא לא חשש שגישה זו תגבה ממנו מחיר פוליטי. יש להתחיל בתהליך של הרגלת האוזן הישראלית לטיעון ה"מהפכני" הזה. לאחר שלב בלתי נמנע של לעג וזלזול, עשויה להיווצר דינמיקה של חדירה מחודשת של הזיקה לארץ לתודעה הכללית. הטענה שלנו על הארץ נותנת את המענה הסביר היחיד למצב שאליו הגיעה המדינה, שאף מפלגה לא משיבה עליו כראוי. קל מאד היה להתמודד עם ההסתה נגד נצרים, חברון וכל ההתנחלויות בעזרת תשובה פשוטה להפליא- "לא נעזוב, לא נוותר, כי זה שלנו". גם נקודת השבירה של הערבים היתה מתקרבת אם ציבור גדול בקרבנו היה תומך בכך. "עם הזוכר כך את עברו, נכון לו עתיד גדול". כך אמר נפוליון למראה יהודים אבלים היושבים על הרצפה בפריז בתשעה באב, לפני כ-200 שנה. "אם תרצו- אין זו אגדה" אמר הרצל. בני פלד שאל: "האם רצינו?" נדמה כי אנחנו עדיין חייבים תשובה על כך. http://www.a7.org/article.php3?id=2065 ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
17:33 13.11.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
103. בני פלד ז''ל: ''אמרתי לכם''.....
בתגובה להודעה מספר 102
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 03.10.14 בשעה 15:39 בברכה, פילוביץ שחף ב-1976 כתבתי לשר הביטחון באותה עת, שמעון פרס, מכתב. לצערי מה שחזיתי אז היה היום למציאות בני פלדבערב פסח 1976 הופעל צה"ל בפעם הראשונה בשבת, על-ידי שר הביטחון שמעון פרס, לפינוי ההתנחלות הראשונה של גוש אמונים. המטה הכללי היה כמרקחה. מוטה גור הזמין את פרס להסביר את מדיניות הממשלה לאלופי צה'ל הנבוכים ואני ביניהם. שמעתי את ההסבר וכתבתי לו מכתב ארוך שאת סופו אני מביא כאן. אני עושה זאת כדי לעזור לפואד, השר "בן-אליעזר", לשכנע אתכם שהגיע הזמן באמת "להחליף קסטה", כפי שאמר היום (יום שבת). אינני מתכוון לסרט שהוא ממליץ עליו, אלא לסרט שלי, שאותו אני מוכר כבר מאז 1980 ואתם מסרבים בכל תוקף להסכים עם המסר שלו. להלן קטעים מהמכתב לפרס, שנכתב ב-1976: לשמעון שלום רב וחג שמח, מזה זמן אני חש צורך להעלות על הכתב חלק מהדברים המעסיקים והמטרידים אותי כאזרח , חייל, אב וסב. השיחה אתך בדיון מטכ"ל בנושא "המדיניות בשטחים" היא שהניעה אותי לנסות הפעם. חשתי בשיחה זו בשני דברים בעוצמה רבה. האחד - שאינך חופשי לומר בפורום זה את כל אשר אתה חושב; והשני - הדברים שאמרתי אני באמת אינם סבירים לאוזן כאשר הם מנותקים מהרקע המחשבתי שהביא אותי לומר אותם. נשארה אצלי הרגשה שיש לחבר את הרקע למסקנות ואולי אז יתבהרו הדברים. ה. בקיצור, אין תשובה ברורה לעין מיד לשאלה "מדינה יהודית מהי?", עד שלא ייפסקו "מלחמות היהודים" בנושא זה בניצחון של אחד מהמעורבים הרבים ואין שום סימן שיקרה דבר כזה אי פעם. מאחר ואני מצדד בהגדרה של מדינה ישראלית שאת דיוקנה שרטטתי בקו גס, הרי שמסקנותי הן הבאות: 1. מדינת ישראל הנוכחית חייבת להציע לכל תושביה - נוצרים, מוסלמים ויהודים - אזרחות מלאה, כולל הזכויות והחובות הנובעות מקבלת אזרחות זו. כל מי שלא ירצה בזכויות אלו או לא ירצה לשאת בנטל חובותיו למדינה לא יהיה אזרח המדינה. במקרה זה תחליט המדינה למי היא מתירה להישאר בארץ כגר ותושב ולמי היא אינה מתירה לחיות בה. יש למצות את הדין במקרה זה עד הסוף, ללא התחשבות במוצאו ואמונותיו, עם כל מי שיסרב להישבע אמונים למדינה ולחוקתה. 2. פירוש צעד כזה באופן מיידי הוא: - הגדרת קריטריונים ברורים ושווים לקבלת אזרחות ישראל והחזקה בה לכל אדם, ללא קשר לאמונתו הדתית הפרטית או למוצאו העדתי. אלו שיבקשו להיות אזרחי מדינת ישראל עברית, חילונית ודמוקרטית - יחויבו בשבועת נאמנות לחוקתה ובחינוך ישראלי ממלכתי. במידה ולא ננקוט בצעדים אלה קודם לכל ומיד בשטח הריבוני של מדינתנו (ובהקדם גם בשטחים המהווים את נחלת ישראל על פי דעתנו), הרי שאז יתקיימו התהליכים שעליהם דיברתי בדיון מטכ"ל, ואני חוזר עליהם שוב: - במחדל זה אנו מנציחים שני גופים אתניים שבשפתנו מוכרים לנו כ"היישוב היהודי" ו"היישוב הערבי". לאלה יש דינמיקה משלהם, בעיקר אם נחיל עליהם שליטה וממשל ליברלי המתיר ליישוב הערבי אוטונומיה פנימית מוכרת על פי החוק. אמת, נכון הדבר - היישוב היהודי הוא כיום גדול יותר מהערבי ומקיים את השלטון, וכן, נכון שאין אנו יכולים לסגת מכאן לאנגליה ולמסור את המנדט בחזרה לאו"ם, אבל מה שאנו עושים היום הוא בדיוק מה שעשו האנגלים, ואסור לנו - כי אין אנו משמר קולוניאלי קדמי של יהדות העולם. התהליך שהתחלנו בו ב-1949, של הפרדה בין זכויות וחובות ליהודים ולערבים, מתן אוטונומיה פנימית נפרדת למגזר היהודי ולמגזר הערבי והצגת מצב זה כמשטר דמוקרטי שבו כולם שווים בפני החוק, והמשך התהליך גם בשטחים, הביא ליצירת מנהיגות וארגון שיהיו העתק של היישוב היהודי עד 1948. אלו יהיו הכלים שיפעלו להשגת עצמאות מדינית לפלסטינים. זאת בדיוק כפי שעשינו אנחנו. קולם יישמע בעוצמה גוברת והולכת גם מחוץ למדינה. במקרה הטוב נצטרך לדכא אותם בכוח הזרוע תוך שפיכות דמים ובעיות תדמית בעולם. במקרה הגרוע יתכנס האו"ם להחליט על זכות ההגדרה העצמית של ערביי ישראל והשטחים. לצערי, יש מספיק אלמנטים ביישוב היהודי שיטו שכם להאצת התהליך ולהדרכתו. הם חיים ופועלים בקרבנו בצורה חוקית ומכובדת. בכנסת, בעיתונות, בטלוויזיה וברדיו, באוניברסיטאות ובבתי הספר התיכוניים. אינני רואה איך נוכל להיות מדינה נאורה, מתקדמת, מוסרית וישראלית אם נמשיך להתכחש לחובתנו לקיים משטר צודק לגבי כל אזרחינו; צודק בזכויות וצודק בחובות. עלינו להחליט מי ראויים להיות אזרחינו ולפעול כלפיהם על דין אחד לכולם ולא בדו-פרצופיות שהזמן חושף אותה יותר ויותר. אני רוצה מאד שיובטח עתידם של ילדי ונכדי בארץ ישראל. יובטח כך שיוכלו לחיות כישראלים במדינה המושתת על מוסר התרבות העברית, הדמוקרטיה ושלילת הגלות כאורח חיים לעם ישראל. הדרך מליאת הסתירות בה אנו הולכים מאז 1949 אינה מבטיחה זאת. בברכת חג חרות בנימין פלד, אלוף בני פלד, מפקד חיל האוויר לשעבר (07.10.00, 23:25) http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-163168,00.html ראיון נוסף: פורסם בתאריך 8 באוג׳ 2012
לחץ כאן לצפיה דרך יוטיוב
![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
17:38 13.11.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
104. ד''ר שמואל גורדון, אל''מ: לאן נוליך את הבושה??
בתגובה להודעה מספר 102
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
קבוצת לוחמי חיל-האוויר היא קבוצה מובילה. האם מישהו מעלה על דעתו שעקב שבירת הכלים לא ניתן להוביל לוחמים בדרך האוויר למניעת פיגוע המוני? האם מישהו מעלה בדעתו שברגע זה תהיה סירנה ואין מי שיזנק כדי לפגוע ברב-מחבלים? מאת: ד"ר שמואל גורדון, אל"מ (מיל.) איש צוות-אוויר רשאי להפסיק את התנדבותו לטוס בכל עת, אך אין הוא יכול להחליט על התנדבות חלקית, אין הוא יכול להחליט אלו משימות יבצע ואלו לא."כשיצאנו מהיעף, הבחנו באש נ"מ שנורתה לעברנו. ירדנו לעבר הכיוון הכללי של מקור הירי, עדיין בלי לדעת את מיקומו המדויק. כשהתקרבנו, ראינו שקנה הנ"מ ממוקם בבניין בתוך הכפר. בדיקה מהירה העלתה … שאותו בניין הוא בית-ספר. זה היה מצב מאוד מתסכל. ירו עלינו נ"מ ובהחלטה רציונאלית החלטנו לא לעשות דבר כדי לשתק את מקור הירי. כנראה שזה היה המעשה הנכון באותו רגע. אני חושב שפעלנו נכון בכך 'שהגדלנו את הראש'… אין שום סיבה או כוונה שהאוכלוסייה האזרחית תיפגע." כך סיפר מוביל ששב מתקיפה בדרום לבנון. כיצד מתיישב סיפור זה עם מכתבם של 27 אנשי צוות-אוויר? היחסיות הבלתי נסבלת של הלחימה, דורשת להגדיר את המחויבות הבסיסית של צה"ל, של חיל-האוויר, של המפקדים ושל הלוחמים. יש לנו מחויבות בסיסית לחיי אזרחינו. בכל עת ובכל סימן שאלה, זהו הלוגו שאמור להנחות את תכנון המבצע הבא ואת ביצועו. בצידה יש לנו מחויבות לערכים הבסיסיים של החברה הישראלית, של החברה המערבית ושל התרבות היהודית. אין ניגוד מהותי בין שני סוגי המחויבות הללו. כמעט תמיד ישנה תמיכה הדדית ביניהם. לחימה נגד טרור וגרילה, בתוך סביבה אזרחית, מציבה אתגר קשה למפקדים וללוחמים. גם לכותב שורות אלו יש לא פעם הרהורים וערעורים על מבצעים, חימוש ושיטות פעולה. כבר זמן רב אנו מתריעים על האפשרות שטייסים יסרבו לבצע הוראות. לכן לעתים קרובות מחליטים לבטל מבצעים בעלי סיכון גבוה לאזרחים. במקרים אחרים, המוביל קוטע מבצע במהלכו כאשר גובר הסיכון לאזרחים. התרבות המבצעית של חיל-האוויר קובעת שהשיקולים של המוביל באוויר ושל השולט על הקרקע, יכובדו ויתקבלו, יותר מכך, חובתם לשקול ולבקר כל פקודה בהיבטיה המבצעיים והמוסריים גם יחד. כלל מהפכני קבע מפקד חיל-האוויר בעבר בני פלד שנפטר לאחרונה: מושג שנקרא "חופש החלטה של המוביל". לפיו מותר למוביל מבנה, ולמעשה, זוהי חובתו, לפעול בהתאם לשיקול דעתו בשטח ללא חשש מסנקציות. התמונה שרואה המוביל בשטח היא "הנכונה" ביותר ברמה הטקטית ולכן יש לתת לו חופש שיקול והחלטה בנושאים מבצעיים ומוסריים גם יחד. נוסף לכך, קיימת הנחיית יסוד בהירה, מעבר לכל פקודה קונקרטית לפיה כאשר ברור ללוחם האווירי כי סביב המחבל נמצאים אזרחים, אל לו לשגר את החימוש. קבוצת לוחמי חיל-האוויר היא קבוצה מובילה. האם מישהו מעלה על דעתו שעקב שבירת הכלים לא ניתן להוביל לוחמים בדרך האוויר למניעת פיגוע המוני? האם מישהו מעלה בדעתו שברגע זה תהיה סירנה ואין מי שיזנק כדי לפגוע ברב-מחבלים? העם כולו מסתכל עלינו, אין אנו עוד איגוד מקצועי. ההתנדבות שלנו איננה ניתנת לחלוקה ואיננה על תנאי. מותר לנו להיאבק על מה שחשוב בעינינו אך אסור לנו להשתמש בנכונות להילחם כמכשיר במאבק. הנכונות להילחם באוויר היא נכונות ללא תנאי. איש צוות-אוויר רשאי להפסיק את התנדבותו לטוס בכל עת, אך אין הוא יכול להחליט על התנדבות חלקית, אין הוא יכול להחליט אלו משימות יבצע ואלו לא. קבוצת הליבה נבחנת בשעת קושי, בשעת משבר. והנה ברגע משבר זה - אתם כותבי המכתב נכשלתם, במבחן זה לא עמדתם. איני יודע לאן אתם הולכים מכאן, ויותר מזה, אינני יודע לאן אנחנו חבריכם נוליך את הבושה. http://www.nfc.co.il/ArticlesPrintVersion.asp?docId=3602&subjectID=3
![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו. |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
17:46 13.11.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
105. האיש שחשב שהיהודים יכולים להקים מדינה, וטעה
בתגובה להודעה מספר 104
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
חוקה לישראל? מאת: שי שמם (שבת, 28/12/2002 שעה 19:59) חוקה היא מטרה מוצהרת של רוב המפלגות החילוניות בישראל. בעיניי ישראלים רבים, חוקה היא מטרה נכספת וסיוע במשימה הקדושה של איחוי הקרעים בעם. בנסיבות פוליטיות מסוימות, עשוי להתקדם הליך כינון החוקה. נראה שכדאי להעיף מבט באפשרות הזו, ולבחון האם היא באמת מצודדת כל כך. אולי כדאי לנו ללמוד משהו מלקחי החוקה האמריקאית?
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3fb3a6ea7c0845b9.jpg) חוקה היא מטרה מוצהרת של רוב המפלגות החילוניות בישראל. בעיניי ישראלים רבים, חוקה היא מטרה נכספת וסיוע במשימה הקדושה של איחוי הקרעים בעם. אפילו איווט ליברמן הרים אותה על נס בעבר, אם כי החוקה שלו שונה משמעותית, מן הסתם, מהחוקה שבעיני רוחו של יוסי שריד. מפקד חיל האוויר המנוח, האלוף (במיל') בני פלד, כל כך הוטרד מהעדר היכולת להגיע לחוקה מוסכמת, שביקש שיספידוהו במילים הנוקבות:''האיש שחשב שהיהודים יכולים להקים מדינה, וטעה''. בחירות 2003 מתקרבות, וייתכן שדווקא אחריהן, בנסיבות פוליטיות מסוימות, עשוי להתקדם הליך כינון החוקה. נראה שכדאי להעיף מבט באפשרות הזו, ולבחון, האם היא באמת מצודדת כל כך? ובכן, היא לא. http://www.haayal.co.il/story_1284
![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו. |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
17:54 13.11.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
106. פרופ' יצחק סגל, חיפה: ''בני פלד טעה''
בתגובה להודעה מספר 27
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 13.11.03 בשעה 18:03 בברכה, פילוביץ שחף מהדורת יום שני, 12 באוגוסט ד' אלול תש"ס בני פלד טעהלאחרונה התפרסמו בתקשורת דברי צוואתו של האלוף בני פלד, מפקד חיל האוויר לשעבר, כי ציווה לפני מותו להוציא אל פתח הבית את הפעמון מתנת מפקד חיל הים, ובשעת צאת נשמתו לצלצל בו בחוזקה. והיה כי ישאלו עוברים ושבים מה זה ועל מה זה, אימרו להם כך: "עכשיו הלך לעולמו אדם שהאמין כי היהודים מסוגלים לנהל מדינה וטעה". ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3fb3ab0f0e48580a.jpg) {תוספת מכתבה אחרת} http://www.7th-day.co.il/hayom-hashvie/daf/11-18-7.htm
בני פלד אמנם שגה, כי אימץ את הרעיון של הציונות החילונית אשר דגלה בארץ ישראל לעם ישראל תוך זניחת תורת ישראל. במשך השנים התרופפה הזיקה לעם ישראל ולארץ ישראל. פותחו רעיונות של יהודי חדש, ישראלי המנותק מעברו היהודי, וכך במשך מאה שנות חינוך ציוני חילוני איבדו הבנים, הנכדים והנינים את הזיקה ליהדות, להיסטוריה שלה ולערכיה, ויחד עם זה את הקשר לארץ ישראל. בני פלד הוא קורבן אידיאולוגיה שגויה ואומללה זו. ובאמת, מה הצורך והרבותא בעוד מדינה זעירה בצורת נקניק מכורסם. אם המטרה היא עם ככל העמים, מה לעם זהו לירושלים, חברון, צפת, יפו, עכו, שכם וכו'. מה הרבותא בתל-אביב? דיסקוטקים ובתי קפה לא פחות משוכללים קיימים בפאריס, אנטוורפן, ניו יורק, מינכן ובשאר קצוות תבל. מה אפשר לעשות בישראל ולא במרחבי אירופה, ארה"ב, אוסטרליה, סין ויפן. גם שם, אנשים מוכשרים יוכלו להתברג במערכות השלטון והכלכלה, להיות שופטים עליונים ותחתונים, גנרלים, קולונלים, שרים וצירים, מיניסטרים, אנשי עסקים, עסקנים פוליטיים, מנהלים, מדענים ומה לא? אם האידיאל הואמדינת תושביה, למה דווקא כאן בפלשתינה? העם היהודי לא נכשל בהקמת המדינה. מי שמכשיל את קיום המדינה היהודית הם אלו אשר מאסו ביהדות, ובעצם מאסו במדינה יהודית. הם הצטרפו לאוייבי ישראל ולאנטישמים בכל אתר ואתר. הם המכרסמים בחיוניותה של המדינה היהודית. הנסיון יצליח אם מדינת ישראל תישאר יהודית. פרופ' יצחק סגל, חיפה http://images.maariv.co.il/cache/cachearchive/12082002/ART333110.html ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
18:20 13.11.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
107. בני פלד ז''ל = בצוות תכנון מבצע אנטבה.........
בתגובה להודעה מספר 106
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
מבוא עבודה זו עוסקת בתהליך קבלת החלטות במדיניות חוץ. ניתוח והבנת תהליך זה יכולים לסייע בהבנת הדרך בה מתקבלות החלטות מדיניות בעבר, בהווה ואולי אף בעתיד. אנו נבחן נושא זה באמצעות ניתוח תהליך קבלת ההחלטות ב"מבצע אנטבה" 27/6/1976-4/7/1976 הבחירה במקרה הבוחן הספציפי הזה נובעת מחשיבותו והיותו נקודת ציון משמעותית בהיסטוריה של מדינת ישראל. שאלות המחקר האם תהליך קבלת החלטות משלב בין הדגמים המסבירים תהליך זה, או נעשה לפי דגם אחד? האם קרבת תהליך קבלת ההחלטות לדגם הרציונלי הטהור מסבירה את מידת הצלחת ההחלטה? השערות המחקר בפועל, בתהליך קבלת החלטות נעשה שילוב של הדגמים השונים המסבירים תהליך זה. ככל שתהליך קבלת ההחלטות קרוב יותר לדגם הרציונלי, תוצאותיו מוצלחות יותר. שיטת המחקר בעבודה זו נקטנו בשיטת מחקר איכותית ע"י סקירת ספרות מקצועית, עיתונים ומאמרים בנושא והסקת מסקנות. סוג המקורות בו השתמשנו הנו ראשוני ומשני כאחד. רקע תיאורטי אליסון במאמרו מנתח את קבלת ההחלטות שנעשתה במשבר הטילים בקובה 1962 ומציין שלושה דגמים המתארים תהליך קבלת החלטות. לפי הדגם הרציונלי, מקה"ח הוא הממשלה הלאומית הפועלת כגוף אחיד ורציונלי לטובת האינטרס הלאומי. בדגם זה מתבצעים: הגדרת יעדים וקביעת סדר עדיפויות לאומי, ניסיון להשגת מידע מקסימלי על המצב, פריסת כל אלטרנטיבות הפעולה האפשריות לפתרון, התייחסות ליתרונות ולחסרונות של כל אפשרות, במטרה לבחור באפשרות האופטימלית בעלת התועלת המרבית במחיר הנמוך ביותר. לפי הדגם הארגוני, מקה"ח הם ארגונים היררכיים ואוטונומיים המרכיבים את הממשלות וקשורים זה בזה. כל ארגון מתחרה בחברו על משאבים, ומציע לגורם הסופי שמחליט (רה"מ, נשיא, צוות מיוחד וכו') תוכנית פעולה אחת בלבד, שהוכנה מראש ותואמת את האינטרסים, יכולת ונוהלי הביצוע של הארגון. בדרך זו, ההחלטה עלולה שלא להתאים למצב הנתון. לפי הדגם הפוליטי-ביורוקרטי (פוליטי), מקה"ח הם שחקנים פוליטיים המתחרים על משאבים ועמדות פוליטיים. השחקנים שואפים לקדם עצמם במערכת הפוליטית הקיימת וההחלטות מתקבלות מתוך ויכוח ומיקוח ביניהם ומהוות מעין פשרה בין השחקנים, כאשר כל אחד שואף לממש את האינטרסים שלו. (אליסון, 1978, עמ' 99-130) בספרו, מתאר בן מאיר (1978) את הדגם הקוגניטיבי המסביר תהליך קבלת החלטות. לפי דגם זה, מקה"ח הוא אדם בודד או קבוצת אנשים מצומצמת המונעים ע"י גורמים נפשיים ופסיכולוגיים שנובעים מאופיים, סביבת התבגרותם, ניסיון עברם וערכיהם. גורמים אלה יוצרים ראיית מציאות סובייקטיבית אצל מקה"ח, שיכולה להביא ל"עיוות המציאות". תופעה המתבטאת בהתעלמות ממידע הסותר את תפיסת מקה"ח או פירוש המידע המועבר אליו בדרך שנוחה ומשתלבת עם תפיסותיו. מקה"ח שואף להימנע מסתירה בין מרכיבי התפיסה שלו (הגיון, רגש והתנהגות) – דיסוננס קוגניטיבי, בשל הרצון לשמור על עקביות בין המרכיבים. אחת מהדרכים למנוע סתירה זו היא "האדרה" – הצדקת ההחלטה שמקה"ח קיבל. גם תופעה המכונה "חשיבת יחד" משפיעה על מקה"ח. תופעה זו מתארת מצב בו ההחלטות מתקבלות בקבוצה מלוכדת בעלת מנהיג דומיננטי שמשכנע את שאר החברים לתמוך בדעתו. במקרה כזה, ישנו חשש כי בקבוצה יושתקו או לא ייוצגו דעות שונות מדעת המנהיג ולא תינתן תשומת לב לתוצאות השליליות העתידות להיגרם. (בן מאיר, 1978, עמ' 31-43) פרק א': "מבצע אנטבה" – תאור האירוע ב- 27/6/1976 נחטף מטוס "אייר פראנס" בקו ת"א, אתונה, פריז בידי מחבלים פלסטיניים וגרמנים. החוטפים היו פעילים בארגונו של ודיא חדאד, מפקד הזרוע המבצעת של "החזית העממית לשחרור פלשתין". החטיפה בוצעה לאחר המראתו מאתונה ולאחר נחיתת תדלוק בבנגזי, לוב, נחת המטוס בנמל התעופה של אנטבה, אוגנדה. החוטפים דרשו את שחרורם של למעלה מ- 50 מחבלים הכלואים בישראל, גרמניה וצרפת, עד 1/7/1976 אחרת יוצאו הנוסעים להורג. הנוסעים שוכנו בטרמינל האזרחי שהוקף בחיילים אוגנדים, וביום השלישי לחטיפה הופרדו כמאה הנוסעים היהודים והישראלים מ- 140 הנוסעים ואנשיי הצוות האחרים. מספר שעות לאחר החטיפה זימן רה"מ, יצחק רבין, ללשכתו צוות שרים מיוחד שכלל את שר הביטחון פרס, שר החוץ אלון, שר המשפטים צדוק, שר התחבורה יעקובי והשר בלי תיק, גלילי, שתפקידו בדיקת ובחינת המקרה. שעות בודדות לפני פקיעת האולטימטום החליטה ממשלת ישראל לשאת ולתת עם המחבלים באמצעות ממשלת צרפת. בעקבות כך, הסכימו החוטפים להאריך את מועד האולטימטום ל- 4/7/1976. מרגע היוודע על חטיפת המטוס, ניסו גורמים שונים בצה"ל ובמוסד לאסוף מידע על המתרחש באנטבה, ולהרכיב תוכנית צבאית לשחרור החטופים. בשבת 3/7/1976 איש ר רה"מ את התוכנית הצבאית שהוצגה בפניו ע"י הרמטכ"ל ואפשר ל- 4 מטוסי "הרקולס" לצאת בדרכם לשדה התעופה אופיר. לאחר מספר דקות אישרה גם הממשלה את הפעולה הצבאית, מבצע "כדור הרעם", שהומלצה לה ע"י רה"מ והרמטכ"ל, והמטוסים המשיכו בדרכם לאנטבה. לאחר מספר שעות טיסה נחתו המטוסים בנמל התעופה של אנטבה, ולאחר לחימה קצרה שבמהלכה נהרגו מפקד הכח, סא"ל יוני נתניהו ואחד הנוסעים, שחררו הכוחות את החטופים. הנוסעים הועלו למטוסים שהמריאו לכיוון ניירובי לצורכי תדלוק ומשם המשיכו לישראל. (אתר דובר צה"ל; אתר חיל האוויר; אתר כנסת ישראל) פרק ב': ניתוח השלבים בתהליך קבלת ההחלטות שלב א': הערכת מצב המצב החדש בפניו ניצבו מקבלי ההחלטות החל בביום א', 27/6/1976, בשעה 12:45, עם הודעת המחבלים על חטיפת מטוס "איירבוס" של חברת "אייר פראנס". מאוחר יותר התברר שהכיל 246 נוסעים כשמתוכם 105 אזרחים ישראלים. "אף פעם לא היו כל כך הרבה ישראלים בידי מחבלים" יאמר רה"מ רבין בהמשך (בן-פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 104; גור, אינטרנט) בשעה 13:30 הפסיק רה"מ רבין את ישיבת הממשלה ומסר לחבריה על אבדן הקשר עם המטוס. בשעה זו עדיין לא היה ברור מספר הישראלים במטוס, דרישות המחבלים ויעדם. לאחר כחצי שעה נקלט השדר בו פונים חוטפי המטוס למגדל הפיקוח בבנגזי שבלוב בדרישה לספק להם דלק לארבע שעות טיסה נוספות. הועלה החשש כי החוטפים ינסו להנחית את המטוס בישראל לאחר התדלוק, ורה"מ הורה לרמטכ"ל להציב כוחות צבא בשדה התעופה הלאומי.
כשנחת המטוס באנטבה ב- 28/6/1976, בשעה 6:00,הופרכו חששות אלו. (אתר חיל האוויר; בן-פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 34; גור, אינטרנט) כשהרמטכ"ל פנה לאג"ם בבקשת מידע על מקום הנחיתה, התברר כי אנטבה אינה יעד למודיעין הצבאי ולכן יהיה צורך לסמוך על המוסד להשגת עיקר הפרטים. אף על פי כן, ענף השטח מצא בספרי תיירים מפות כלליות של אנטבה ובאמצעותן החל לנתח את הנתונים ולהעבירם לר' אמ"ן ולר' אג"ם. אך עדיין היה חסר מידע על הנעשה בשטח ואפילו לא היה ידוע האם החטופים הועברו לטרמינל או שמא הם עדיין מוחזקים במטוס. (גור, 1998, עמ' 196-197)
בבוקר יום ב' נודע לרה"מ הרכב החוטפים, מספרם, העובדה כי הם מחזיקים בנשק רב והשתייכותם לארגון "החזית העממית", אך הפרטים היו כלליים ולוקים בחסר. (בן-פורת ואחרים,תשנ"א, ע' 121)
בשעה 14:00 שחררו החוטפים את הודעתם כי הם נציגי "החזית העממית" ופרסמו את דרישותיהם בתמורה לשחרור החטופים: שחרורם של מחבלים הכלואים בישראל, גרמניה וצרפת, וכופר. מועד סיום האולטימטום: 1/7/1976 בשעה 14:00. (אתר חיל האוויר; בן-פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 133; גור, אינטרנט) ב- 30 ליוני, נודע שהנוסעים היהודים הופרדו מהאחרים ששוחררו כבקשת עמים שונים. (גור, אינטרנט, אתר חיל האוויר) כמו כן, בשלב זה החלו לזרום קטעי מידע העוסקים בתנאי השטח, למפקד חיל האוויר, האלוף פלד, שהחל לתכנן מבצע חילוץ. (בן-פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 154)
ביום ה' הובן משיחות שנערכו עם אמין ובעקבות מידע מודיעיני חדש, כי הוא משתף פעולה עם החוטפים בצורה מוחלטת. עובדה זו תרמה לקבלת החלטת הממשלה לשאת ולתת תמורת החטופים, שלאחריה האריכו החוטפים את מועד האולטימטום ליום א', 4 ביולי בשעות הצהרים.
ביום זה נודע גם כי ממשלות צרפת וגרמניה לא מוכנות להיכנע לדרישות המחבלים. (אתר חיל האוויר; בן-פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 168; גור, אינטרנט; Maoz,1981, pp.691,692) ביום שישי, 2 ליולי, בשעות אחה"צ הגיעה הידיעה החשובה המבהירה באופן חד משמעי כי אין הגנת נ"מ בשדה התעופה של אנטבה. על סמך ידיעה זו החליט גור על טקטיקת הנחיתה בשדה. בנוסף, הגיע מידע מפורט עוד יותר, שאפשר לגבש תמונת מצב של שגרת חייהם של החטופים החוטפים, והחיילים האוגנדיים: מיקום, כמות, שעות שמירה עליהם וכו' על סמך מידע זה, החליט גור להמליץ על התוכנית הצבאית, מתוך הנחה שהמידע מספיק לתכנון מבצע יעיל. (גור, אינטרנט)
שלב הערכת המצב מתאים לדגם הרציונלי, שכן לאורך כל התהליך עשו מקה"ח וצה"ל מאמץ להתעדכנות ולהשגת מידע חדש על התנאים המשתנים.
שלב ב': הגדרת היעדים מבדיקת הנתונים ניתן לזהות מספר יעדים בולטים שעמדו בפני מקבלי ההחלטות. חלקם צוינו כיעדים רשמיים בישיבות הממשלה ובפגישות בין מקבלי ההחלטות, וחלקם מוסקים מתוך דברים ופעולות שלהם, שלא במסגרת פורמלית. שחרור כל הנוסעים החטופים והחזרתם לישראל בשלום. זוהי המטרה המרכזית שעמדה בפני מקבלי ההחלטות, כפי שמציין פרס: "התפקיד שלנו הוא לחלץ את בני הערובה" . בנוסף, רבין מציין את חשיבות החזרתם בשלום באומרו "אינני מוכן לסכן חיי ישראלים באנטבה..." (בן-פורת ואחרים, תשנ"א, עמ' 207, 127) הוכחת יכולתה של ישראל להבטיח את שלום אזרחיה והיהודים גם מחוץ לגבולות הארץ. פרס מציין כי אם ישראל תיכשל בהחזרת החטופים היא תאבד ממעמדה הבינ"ל : "... ישראל תראה טיפ-טיפה סמרטוטית. כושר ההרתעה שלה ועמידתה במערך הבינ"ל ייפגעו פגיעה קשה..." הרמטכ"ל מציין זאת כמטרה מתבקשת לאחר ה"סלקציה" שנערכה בין נוסעי המטוס היהודים והלא יהודים, ומוסיף: "ראינו עצמנו, צה"ל, כצבא העם כולו על כל תפוצותיו". גור חשש מהישנות מצב הדומה לשואה בו הופרדו ונרדפו יהודים. (גור, 1998, ע' 270; גור, אינטרנט) מניעת עימות ישראלי-אוגנדי וישראלי-כלל אפריקאי. מוטה גור העלה את חששו כי התנגדות לאוגנדה ולאידי אמין עלולה לפתח עימות ישראלי-אוגנדי ואולי אף בין ישראל למדינות האפריקאיות הריבוניות, ולדעת פרס הן עלולות בעתיד לשתף פעולה עם חוטפים נוספים ולמנוע טיסת מטוסים ישראליים מעל שטחיהן. (בן-פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 114; גור, אינטרנט) התמדה במדיניות של "אין נכנעים לטרור". מדיניותה האנטי-טרוריסטית של ישראל הייתה ידועה בעולם, היות וחזרה ובקשה ממדינות שונות שלא להיענות לדרישות טרוריסטים במקרים דומים בעבר. בנוסף, גור מציין כי ישראל יישמה מדיניות זו בעבר ע"י הפעלת זרועות הביטחון, ובמיוחד צה"ל, לשחרור החטופים, גם תוך סיכון לחטופים ומוצאיהם. היענות מצד ישראל לחוטפים תפגע באמינותה ובמעמדה הבינ"ל כמדינה העומדת על שלה בעקביות. (בן-פורת ואחרים, תשנ"א, עמ' 109; גור, אינטרנט) שר הביטחון, שמעון פרס חזר וציין בכל הזדמנות כי אין להיכנע לחוטפים. החשש העיקרי אותו העלה, היה כי כניעה תגרום לסחיטות דומות נוספות בעתיד "כניעה למחבלים היא הדבר הגרוע ביותר שיכול לקרות לעם היהודי בתקופה זו..." "אם ניכנע אנו מזמינים לעצמנו צרות בעתיד. המחבלים יחזרו על התרגיל הזה..." (בן-פורת ואחרים, תשנ"א, עמ' 109, 199; פרס, 1991, ע' 38) השגת הכרת ממשלת צרפת באחריות על המטוס והנוסעים. ועדת השרים המיוחדת החליטה על כך. בן-פורת, הבר ושיף מציינים כי רבין ושרים נוספים ראו בצרפת כאחרית לבני הערובה ולהצלתם, שכן כך ראו בכל מדינה שנעשה באזור שליטתה פיגוע ע"י מחבלים. בנוסף, הובע חשש ע"י שרים שונים מלקיחת אחריות על תוצאות האירוע מחשש לפגיעה בשמם בעתיד, כפי שציין שר התחבורה, גד יעקובי: "עלינו לזכור כי מה שנחליט ונעשה או לא נעשה, ניתבע פעם לתת עליו דין וחשבון..." (בן-פורת ואחרים, תשנ"א, עמ' 48, 108, 185) שמירה על מוראל העם. לדעת בן פורת, הבר ושיף (תשנ"א) רבין, כרה"מ, לא רצה לפגוע במוראל הציבור שעוד לא הספיק להתאושש ולהשתקם מפגיעותיה של מלחמת יום כיפור ומחטיפות המטוסים הקודמות, ע"י כישלון בהחזרת החטופים לביתם או שחרור מחבלים. הוא ידע כי פגיעה נוספת במוראל הציבור תוסיף ותערער את מעמדו שגם כך לא היה יציב, במיוחד לאור הבחירות הקרבות בעוד 18 חודשים. (בן-פורת ואחרים, תשנ"א, עמ' 53,116) לסיכום, הגדרת יעדים מתקיימת רק בדגם הרציונלי ובדגם הפוליטי, אך מכיוון שהיעדים במקרה שלנו לא הוגדרו באמצעות ויכוח ומיקוח בין מקה"ח, השגתם תביא למימוש האינטרסים הלאומיים והוגדר היעד הראשון של 'החזרת החטופים בשלום' כעדיף, אפשר לקבוע ששלב זה אינו נוטה לדגם הפוליטי, ויותר קרוב לגדם הרציונלי. עם זאת ניתן למצוא אלמנטים המתאימים למודלים האחרים: חששו של רבין לערעור מעמדו לקראת הבחירות, חשש הממשלה מלקיחת אחריות – מתאים לדגם הפוליטי. הרצון להתמיד במדיניות האנטי טרור של ישראל, חשש ממצב המזכיר את השואה – מתאים לגדם הקוגניטיבי. שלב ג': הגדרת אלטרנטיבות - אפשרויות פעולה שלוש אלטרנטיבות הפעולה המרכזיות שעמדו בפני מקבלי ההחלטות היו: שחרור החטופים באמצעות מגעים מדיניים שונים עם אידי אמין היענות לדרישות החוטפים, ע"י מו"מ - שחרור מחבלים תמורת החטופים שחרור החטופים באמצעות מבצע צבאי האפשרות הראשונה הניחה כי תמיכתו של אמין במחבלים ע"י אפשור חופש פעולה, הינה גורם מכריע שבלעדיו לא יוכלו החוטפים להצליח בתוכניתם. אפשרות זו כללה בתוכה כיווני פעולה שונים: פניה ישראלית לאמין; הפעלת לחץ אמריקאי על אמין; פניה לאמין דרך ממשלת צרפת בניסיון לרככו; שיגור שליח (משה דיין) שידבר על ליבו ו"ינפח את האגו" של אמין; הפעלת לחץ מזכיר האו"ם על אוגנדה; פניית האפיפיור לאמין שישחרר את החטופים ועוד. אופציה זאת נתמכה, בין היתר, ע"י שר החוץ, אלון והרמטכ"ל, שראו בה את הדרך העדיפה להחזרת החטופים: בהתאם לתנאי הממשלה ולא לפי תנאי המחבלים. לדעת גור, חברי הצוות המיוחד הסתייגו מאפשרות זו והעדיפו כניעה למחבלים או מבצע חילוץ צבאי מתוך התחמקות מאחריות. מאוחר יותר, ביום חמישי 1/7/1976, נפסלה אפשרות זו בעקבות הגעת מידע מודיעיני חדש המלמד כי הוא משתף פעולה עם החוטפים באופן פעיל ולא יהיה ניתן לשכנעו להביא לשחרור החטופים. (בן-פורת ואחרים, תשנ"א, עמ' 127, 180, 186; גור, 1998, עמ' 230, 238; Maoz,1981, pp.691,692) האפשרות השניה נתמכה ע"י רה"מ שהעריך כי לא תהיה ברירה, אלא לשאת ולתת עם החוטפים דרך צרפת, מחשש לפגיעה בחיי החטופים. ידוע כי רבין היה נוהג להתבודד ולשקול את צעדיו לבד. הוא הסתייג מהמקרים קודמים, שבמרביתם נאלצה ישראל להיכנע לדרישות שהופנו אליה. כך קרה, לדוג', בחטיפת מטוס "אל על" לאלג'יריה ב-1968. (14 מחבלים שוחררו בתמורה לשחרור בני הערובה) רבין ידע כי שחרורם של מחבלים בתמורה לבני הערובה יפגע קשות במוראל של הציבור בישראל, במיוחד לאחר "טראומת" מלחמת יום כיפור, אך ראה בהיענות לתביעות החוטפים את הדרך הבטוחה להחזיר בשלום את החטופים. בנוסף, רבין ציין בהמשך כי פגישתו עם ידידו טוליפמן, שבתו הייתה בין החטופים וניסה לדבר על ליבו של רבין שיענה לדרישות החוטפים, השפיעה עליו מאוד. גם גור תמך באפשרות זו מאותן סיבות, עד שצה"ל אסף מידע נוסף והגה תוכנית צבאית ששכנעה אותו בהצלחתה. לעומתם, פרס התנגד בתוקף לניהול מו"מ עם החוטפים בטענה שדרך זו תפגע במעמדה של ישראל בזירה הבינ"ל ותביא לחטיפות נוספות בעתיד. (בן-פורת ואחרים,תשנ"א, עמ' 199,192,116,117; גור, 1998, ע' 218)
מרגע שזרמו ידיעות על נחיתת המטוס באנטבה, התעוררה השאלה בין מקבלי ההחלטות האם קיימת כלל אפשרות לשחרר את החטופים באמצעות מבצע צבאי. החשש נבע בשל המרחק הרב מישראל ועצם הפעולה במדינה זרה. (גור, אינטרנט)
גם האפשרות לצאת לפעולה צבאית כוללת מספר אפשרויות משנה: קיום מבצע בשיתוף עם צרפת, קיום פעולה צבאית בזמן פעולת הסחה של מגעים מדיניים דרך צרפת, הצנחת לוחמים בקרבת שדה התעופה והשתלטותם על שדה התעופה, הצנחת לוחמים לאגם ויקטוריה - שימוש בסירות והשתלטות על השדה, הגעה מכיוון קניה לשדה, ועוד. ישנן גם גרסאות שונות ליעדי המבצע: חיסול המחבלים בטרמינל והסתלקות הכוח בלי החטופים, חיסול החוטפים ושחרור בני הערובה ע"י כוחות הצבא, וכו'. אופציה זו נתמכה בחום ע"י אישי צבא שונים וע"י פרס, שראה בה את הפתרון היחיד למצב. שר הביטחון התעקש בכל תוקף כי אל לממשלה להיכנע לדרישות המחבלים וכי יש לשחרר את החטופים ללא תנאי. יתכן שראה באפשרות זו את היעילה ביותר לשחרור החטופים, אך כפי שמדגישים גור (1998) ובן-פורת, הבר ושיף (תשנ"א) פרס "היה להוט להפתיע בפעולה צבאית מוצלחת" והם ראו זאת תכסיס פוליטי שמטרתו להיזכר לטובה בעיני פוליטיקאים והציבור לקראת הבחירות הקרבות. (בן-פורת ואחרים,תשנ"א, עמ' 127, 235, 277; גור, 1998,עמ' 210, 211, 270, 236) רבין התנגד לאפשרות זו בטענה כי היא לא מציאותית ומסוכנת. למעשה, רבין אכן העדיף פתרון צבאי, אך חוסר המידע מנע תכנון יעיל של מבצע צבאי מועט נפגעים. הוא ביקש מהרמטכ"ל, על אף הסתייגותו,לבדוק אפשרויות צבאיות לשחרור החטופים, ודחה את אלו שנראו לו מסוכנות מדי. רק כשהוצגה לו תוכנית צבאית המתבססת על מידע מודיעיני חדש, ששכנעה את רבין שתצליח, הוא תמך בה. (בן-פורת ואחרים, תשנ"א, עמ' 186, 117,127) רה"מ לא תקף ופסל תוכניות צבאיות שהעלה פרס בפניו, גם כשהתנגד אליהן, מחשש לחדד את המתח שקיים ביניהם. אך כשלא בנוכחותו, ציין רבין בבוז כי הוא מתנגד "לדיבורים על טקטיקות ותכסיסים" כפי שהציע פרס. (בן פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 207, 193; גור, 1998, ע' 218) תהליך גיבוש התוכנית הצבאית: בצה"ל ישנו נוהל קבוע לתכנון פעולות צבאיות וגיבושן. כל פעולה מקורה ברעיון מהמטכ"ל, או מאחת מיחידות השדה, והיא מתגבשת ע"י "צוות תכנון" מיוחד אליו נקראים אנשי אגף המטה ומחלקת מבצעים, אנשי מודיעין ונציגי החילות והזרועות הקשורים לפעולה. גם התוכנית הסופית במקרה שלנו הורכבה במיוחד לצורכי המשימה הזאת ע"י "צוות תכנון" שכלל את מפקד חיל האוויר, בני פלד, ראש אג"ם במטכ"ל, משה גזית, תא"ל אביגדור בן-גל, ועוד. הצוות בחן את הפרטים המודיעיניים המתעדכנים, שקל אפשריות צבאיות שונות בהתאם למידע המודיעיני המתחדש, ללא קשר ליכולת צה"ל לבצען, ופסל את חלקן על בסיס של סיכוי לעומת סיכון: תוכנית אחת הייתה מורכבת מדי ודורשת ימים לתכנון, אחרת קטלנית מדי לחיילים ולחטופים, נוספת מחייבת תלות בגורמים זרים וכו'. (בן-פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 144-146)
דרך פעולה זו, של שגרה בתפקוד הניהולי, אופיינית לדגם הארגוני, אך התנהלות קבלת ההחלטות בצה"ל לא תואמת דגם זה לחלוטין, שהרי לא נעשה שימוש בתוכנית מגרה צבאית שהוכנה מבעוד מועד, אלא נבחנו כל האפשרויות לפי שיקולי התאמה למקרה, למצב, ליעילות המתבקשת ועלות-תועלת. כאן ניתן לזהות בבירור שקילת אפשרויות המתאימה לדגם הרציונלי. בשלב זה, אפשר להבחין בשיקולים רגשיים (פגישת רבין-טוליפמן) ופוליטיים-אישיים (התחמקות השרים מאחריות) שיתכן והשפיעו על הצעת האלטרנטיבות ע"י מקה"ח. למרות זאת ניתן לראות שנפרסו כל דרכי הפעולה האפשריות כאשר שלוש האלטרנטיבות עצמן הכילו, הצעות ואפשרויות רבות ומגוונות, בין אם נזרקו לאוויר, או בין אם נבדקו ביסודיות על ידי או בהוראת מקה"ח. פריסת אלטרנטיבות כזאת מתאימה לדגם הרציונלי.
שלב ד': הערכת התוצאות כבר ביום למחרת החטיפה נערך דיון בין חברי הממשלה והרמטכ"ל בו נותחו הסיכויים והסיכונים בפעולה מדינית או צבאית, לדעת מעוז (1981), מקה"ח העריכו את התוצאות האפשריות של כל אופציה, במקרה שתצליח או תיכשל. (Maoz, 1981,p.698) ההערכות היו שונות ומגוונות. ניתן לראות, למשל, בראייתם של אלון ובר-לב את אפשרות המו"מ כאמצעי להשגת אפשרות צבאית מתאימה. בר-לב שיער כי ההחלטה להיענות לדרישות המחבלים עם מו"מ תביא להארכת האולטימטום וכך תתאפשר בדיקת נתונים חדשים ואפשרויות לפעולה צבאית, שבעיניו עדיפה על שחרור מחבלים, על אף הסיכון שבה. (בן פורת ואחרים, תשנ"א,עמ' 291, 198; גור, אינטרנט; גור, 1998, ע' 274) לעומתם, הרמטכ"ל צפה סיכון גדול יותר בפעולה הצבאית והעריך שבמו"מ יש אמנם סיכוי לפגיעה בחטופים, אך פעולה צבאית עלולה לגרום לנתק עם מדינות אפריקה ובנוסף לרציחת החטופים ע"י אמין. פרס העריך שדווקא הכניעה למחבלים תביא לתמיכת מדינות נוספות באפריקה בחטיפות, להפסקת הטיסות הישראליות למזרח ודרום אפריקה ולסחיטות נוספות בעתיד, ולכן יש לפנות לפתרון הצבאי. למרות זאת, פרס הכיר בסיכונים שבמבצע צבאי, כגון סיכוי לשפך דם כללי במקרה שחיילים אוגנדים יפגעו, אך ציין כי הצלחתו תעלה את מוראל הציבור. (בן פורת ואחרים,תשנ"א, ע' 114,199; גור, 1998, ע' 270, 218, 217; גור, אינטרנט) גם רבין התחשב בשיקול הפגיעה במוראל בעקבות שחרור מחבלים, גם בעקבות סקרים בעיתונות שהצביעו על מורת הציבור מכניעה, (בן פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 116) אך טען שללא נתונים מודיעיניים חדשים, המבצע הצבאי מסוכן למחלצים ולחטופים כאחד, וחסר סיכוי. (בן פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 290; גור, 1998, ע' 223; סקר "דחף", 1976) יש הטוענים שחששו של רבין מפעולה צבאית נבע בשל הכישלון הקודם בביה"ס במעלות. אך אחרים סוברים כי הסיבה שרבין פסל כל אפשרות לפעולה צבאית, הייתה המתח ששרר בינו לבין פרס, שצידד בפעולה שכזו. (בן פורת ואחרים,תשנ"א, ע' 104; גור, 1998, ע' 224)
מעבר לכך, יש המוסיפים כי תמיכתה המובטחת של האופוזיציה בהחלטת הממשלה, תהיה אשר תהיה, היא שחזקה את דעתו של רבין לפנות למו"מ, מתוך ידיעה שלא יגרם לו נזק מבית גם אם "יתקפל". (בן פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 167) לאחר שגובשה התוכנית הצבאית הסופית, סיפר גור כי תמך בה משום שהיה ניתן לבצעה ברמת סיכוי העולה על הסיכון. לכשהוצגה התוכנית הצבאית הסופית בפני הממשלה הוא העריך כי כתוצאה מהמבצע עלולים להיות 20 הרוגים. בתגובה ציין רבין כי בתנאים בהן נערך המו"מ, הסיכון לתוצאה זו זהה. עם זאת, רבין הביע חשש כי בנוסף לסיכון חיי חטופים, כישלון המבצע עלול לסכן גם את היוקרה של ישראל וצה"ל, אך החשש לפגיעה בחיי החטופים היה המשמעותי ביותר בעיניו. (בן פורת ואחרים, תשנ"א, עמ' 322,323; גור, אינטרנט)
כפי שהראינו, בהערכתם, ציינו מקה"ח את הסיכון לפגיעה בחיי אדם או ביוקרתה של המדינה וצה"ל. ניתן לזהות מקרים בהם מקה"ח חרצו את דינן של אפשרויות מסוימות לכישלון בשל עימותים פנימיים ביניהם. אחרים הדגישו תוצאות שבדיעבד עשויות לתרום לעתידם הפוליטי (כגון רצונו של פרס בהעלאת מוראל העם לקראת הבחירות הקרובות), או המעיטו בערך תוצאות אפשריות מתוך מטרה לספק את רצון הציבור. אך משום שנעשתה הערכת סיכויי הפגיעה בחיי אדם בשלוש האפשרויות, והערכת היתרונות והחסרונות של כל אלטרנטיבה במקרה ותצלח או תיכשל, נוטה גם הערכת התוצאות לדגם הרציונלי.
שלב ה': החלטה 4 שעות לפני מועד האולטימטום, ביום ה', 1 ביולי, קבלה הממשלה החלטה לנהל מו"מ עם החוטפים באמצעות צרפת. רבים, כולל רה"מ, ראו בהחלטה זו אמצעי בטוח ל"משיכת זמן" שיאפשר השגת מידע ותכנון אמין יותר של מבצע חילוץ צבאי, ויסיר חשש לפגיעה בחיי החטופים. כפי שאמר רבין: "עלינו לדעת שהיעדר החלטה הוא גם החלטה. אם אין אנו מחליטים לשחרר מחבלים, אנו עלולים להניח לחוטפים להוציא להורג את בני הערובה, אחרי שיפוג מועד האולטימטום." (בן פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 185; (גולן, 1976; פרס, 1991, ע' 62) חשוב לציין ששרי הממשלה העדיפו מלכתחילה פתרון צבאי, כפי שמציין גור: " השרים ציפו לנס צבאי שיציל אותם מהחלטות מדיניות לא נעימות" ומנטילת האחריות עליהם, אך בשל התנאים המוגבלים לתכנון מבצע בטוח לחיי החטופים, הממשלה פנתה לנתיב המדיני, בתקווה שתגובש תוכנית צבאית מתאימה בהמשך. (גור, 1998, ע' 230, 224) לדעת מעוז (Maoz,1981), מקה"ח היו מוכנים לסכן את אמינותם כתומכי מדיניות האנטי טרור ע"י ניהול מו"מ עם החוטפים, לטובת הצלת חיי החטופים. אך הם העדיפו לספוג מספר נפגעים קטן תמורת שימור אמינותם, במידה וסיכויי התוכנית הצבאית סבירים. (Maoz, 1981,p.701) על רקע זה מובנת החלטת הממשלה השניה, שהתקבלה בשבת, 3 ביולי בשעה 15:00: אישור מבצע החילוץ הצבאי, "תוכנית ההרקולסים".
חשוב לציין כי עוד לפני אישור המבצע הרשמי ע"י הממשלה, אישר רה"מ בשעה 14:30, במהלך ישיבת הממשלה, את יציאת המטוסים לדרך, מתוך הנחה כי אישור הממשלה יינתן ממילא, ובמידה ולא, יוחזרו המטוסים ממשימתם. (גור, אינטרנט) הממשלה אישרה את התוכנית לאחר הסבר פרטי המבצע ע"י הרמטכ"ל, והסכמת ר' המוסד שזו התוכנית הטובה ביותר בתנאים הנתונים. רה"מ המליץ לשרים לקבלה, למרות הסיכון האפשרי שבה מכיוון שהמו"מ כרוך בלא פחות סכנות מהתוכנית הצבאית ומשום שהמבצע יוכיח את עמידתה האסרטיבית של ישראל מול טרוריסטים, וזרז את השרים להצביע בטענה ש"הכוחות כבר נמצאים בדרך". (אתר חיל האוויר; בן פורת ואחרים, תשנ"א, עמ' 321- 326; גור, 1998, עמ' 274, 250) אפשר לראות בהחלטה הראשונה – לנהל מו"מ עם החוטפים- מתאימה לדגם הארגוני, שכן היא התאימה ליכולת הביצוע (הזמנית) של הממשלה (וצה"ל). אך חשוב לזכור שהוחלט לבחור בדרך זו בכדי להסיר את החשש לחיי החטופים, שגבר לקראת מועד תום האולטימטום. לכן, החלטה זו היא האופטימלית, ובמצב זה היא תשיג את התועלת המקסימלית האפשרית.
הבחירה באופציה הצבאית נעשתה רק לאחר שמקה"ח השתכנעו בסיכוייה הסבירים להצליח בשחרור החטופים, בהתאמתה לתנאים ובאי עדיפותה ויעילותה של הדרך המדינית. בנוסף, הבחירה במבצע צבאי אפשרה למלא אחר אינטרס נוסף להחזרת החטופים – הוכחת עקביותה של ישראל במדיניותה האנטי טרוריסטית, במחיר השווה לאפשרויות האחרות. מכאן עולה כי שלב ההחלטה נוטה יותר לדגם הרציונלי, מכיוון ששתי ההחלטות שהתקבלו, שאפו למלא אחר האינטרסים הלאומיים, במידת סיכון נמוכה ובמידת התועלת הגבוהה יותר.
פרק ג': סיכום ומסקנות ראינו אמנם כי השלבים בתהליך ק"ה ב"מבצע אנטבה" נוטים לגדם הרציונלי, אך בכדי לקבוע את נטייתו של התהליך לדגם מסוים, יש להתחשב גם בגורמים השונים שהשפיעו על אופיו. השיקול העיקרי שעמד לנגד מקה"ח היה החזרת החטופים בשלום, אפילו במחיר איבוד אמינותה או יוקרתה של ישראל. שיקול זה אינו מתיישב לחלוטין עם הדגם הרציונלי, שכן הוא עשוי לפגוע בטובת המדינה. גורם נוסף שהשפיע על התהליך הוא "הגורם היהודי" שהפך למניע מרכזי בשקילת סבירות וחשיבות המבצע הצבאי: ה"סלקציה" שנערכה בין הנוסעים היהודים ושאינם יהודים והחזקת ילדים יהודים בידי גרמנים חמושים, עוררו בקרב מקה"ח אסוציאציות הקשורות לשואה ולרדיפת היהודים ההיסטורית, והרגשת חובה להציל את החטופים. כל אלה השפיעו רבות על מקה"ח בשקילת צעדיהם, כפי שהעידו גור ופרס. (בן פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 322; גור, אינטרנט;Maoz, 1981,p.701) עובדה זו הינה ביטוי קלאסי לגישת הדיסוננס הקוגניטיבי, הגורסת שאדם מוּנע מערכיו, תפיסותיו והרגשתו האישיות, ומהצורך למנוע סתירה בין ההיגיון, הרגש וההתנהגות שלו. גורמים נוספים בעלי השפעה קריטית, הם לחץ הזמן - האולטימטום - בפניו ניצבו מקה"ח וחוסר במידע מודיעיני. כפי שהראינו, ההחלטה לשאת ולתת עם החוטפים התקבלה בעקבות לחץ האולטימטום, וחוסר הזמן והמידע עיכב בדיקה ותכנון יעילים של אפשרויות פעולה צבאיות.
בדגם הרציונלי ללחץ הזמן אין השפעה על קבלת ההחלטה, וישנה נגישות חופשית ומתמדת למידע הנחוץ. שיקול נוסף, שגור מעיד כי השפיע על כל מקה"ח, הוא התוצאות החמורות של שבעת אירועי המיקוח הקודמים ובמיוחד השניים האחרונים שהסתיימו ב-18 הרוגים בקרית שמונה וב-27 הרוגים במעלות. כמו כן, מודעותו של רבין למוראל העם הנמוך בעקבות מלחמת יום כיפור והחטיפות הקודמות שהתרחשו בזמן כהונתו כרה"מ, והרצון להעלות את קרנו בעיני העם היוו שיקול משפיע, אך לא משמעותי. ההתחשבות באירועי העבר מתאימה למאפייני הדגם הקוגניטיבי, וניתן לפרש את החשש מפגיעה בציבור כאינטרס פוליטי של רבין לחזק את דימוי המתערער לקראת הבחירות העתידיות. כך ניתן להתייחס גם להעדפתו של פרס את המבצע הצבאי. אלמנט זה תואם את הדגם הפוליטי, הרואה ברצון לחיזוק מעמד פוליטי משפיע על קבלת ההחלטה. (בן פורת ואחרים, תשנ"א, עמ' 53,114,116,199; גור, 1998, ע' 270, 218; גור, אינטרנט) גורם נוסף שהשפיע על תהליך ק"ה היה תמיכתה המובטחת של האופוזיציה בממשלה. רבין ראה באחדות הדעות והעם הכרחית והיא אפשרה לו לשקול את אפשרויות הפעולה ללא חשש מביקורת האופוזיציה. (בן פורת ואחרים, תשנ"א, ע' 167; פרס, 1991, ע' 66-68; Maoz, 1981,p.703) ניתן לראות ברצון להשגת תמיכת האופוזיציה אמצעי להבטחת מעמדו הפוליטי של רבין, כמנהיג מקובל על כל העם – אלמנט התואם את הדגם הפוליטי, אך אפשר לראות בתמיכה "העיוורת" בממשלה, כלי המאפשר לה לקבל את ההחלטה המתאימה ביותר למצב, ללא התחשבות בשיקולים פוליטיים. אפשרות זו מתאימה לדגם הרציונלי המחייב התייחסות אובייקטיבית למצב הנתון. אלמנט אחר שניתן להניח שהשפיע על מקה"ח היה ישיבות צוות השרים והממשלה המשותפות. בישיבות אלו לרבין הייתה השפעה חזקה על שאר הנוכחים, שכן קמו רק מתנגדים בודדים לדעותיו וכל ההחלטות התקבלו פה אחד ועלו בקנה אחד עם המלצותיו שקדמו להצבעות. (גור, אינטרנט; גור, 1998, עמ' 274, 230; בן פורת ואחרים,תשנ"א, עמ' 321- 326) באלמנט זה משתקפת תופעת ה"חשיבת יחד", שמציין בן מאיר (1978), הגורסת כי דעותיו של מנהיג הקבוצה דומיננטיות, משפיעות על חברי הקבוצה ומונעות התייחסות לדעות אחרות. ראינו אם כן, כי תהליך ק"ה (בשתי ההחלטות) במקרה הנדון הושפע מגורמים רבים משולבים וסבוכים המתאימים לדגמים השונים. עם זאת, התקיימו בו שקילת כל האפשרויות ותוצאותיהן האפשריות, ניסיון להתעדכנות מתמדת בפרטי מודיעין חדשים (רביזיה) ובחירת האופציה האופטימלית למצב הנתון בהתחשבות בשיקולי עלות – תועלת (גם מבין האפשרויות הצבאיות). מרכיבים אלה ייחודיים לדגם הרציונלי, והופכים את תהליך קבלת ההחלטות במקרה הנדון, למרות השילוב בין מאפייני הדגמים השונים, לנוטה יותר לדגם זה.
מסקנה זו מאששת את השערת המחקר הראשונה, לפיה תהליך ק"ה לא נעשה לפי גדם אחד טהור של תהליך ק"ה, אלא מכיל שילוב של הדגמים השונים. סביר להניח כי שילוב זה, כפי שהודגם במקרה שלנו, קיים בכל תהליך ק"ה, שכן מקבל ההחלטה נתון להשפעת תנאים וגורמים רבים ושונים בין אם מרצונו או שלא מרצונו, הנובעים מעצם אישיותו, שיקוליו, המצב בפניו הוא עומד והמערכת בה הוא חי ופועל. במציאות יהיה זה קשה לבודד השפעות רבות אלו ולפעול לפי מודל טהור אחד.
משהראינו כי התהליך נוטה לדגם הרציונלי, נבחן את מידת הצלחתה של ההחלטה. כדי לקבוע זאת יש לבדוק האם מומשו היעדים אותם ביקשו להשיג מקה"ח.
היעד העיקרי, החזרת החטופים בשלום, הושג כמעט במלואו שכן "רק" שני נוסעים נהרגו כתוצאה מהמבצע. כמו כן, הוכחה נחישותה ויכולתה של ישראל להגן על אזרחיה, בארץ ובחו"ל; אי -הכניעה לחוטפים חיזקה את אמינותה והוכיחה את מדיניותה של ישראל כמתנגדת למו"מ עם טרוריסטים; לא רק שהמבצע לא פגע במוראל העם, הוא אף שיפרוֹ והעלה את קרנם של צה"ל והממשלה בארץ ובעולם. למרות ההצלחה בהשגת יעדים אלו, לא הושגו כל היעדים במלואם. אמנם לא פרץ עימות אפריקאי – ישראלי או אוגנדי – ישראלי, אך לאחר המבצע, נרצחה אחת מנוסעות המטוס הישראליות שנשארה לקבלת טיפול בבי"ח אוגנדי, ומדינות אפריקה הוקיעו בחריפות את המבצע, אך לא שינו את מדיניותן כלפי ישראל. כלומר, ההחלטה השיגה את היעדים כמעט במלואם (תועלת מקסימלית), במחיר "נמוך" יחסית (עלות מינימלית), של 4 הרוגים (2 נוסעים ו-2 לוחמים), היות ומקה"ח היו מוכנים לספוג 20 הרוגים ועדיין לראות בכך "הצלחה". ואכן, כך הוגדר המבצע ע"י גורמי הביטחון והממשלה. (אתר הכנסת, אתר חיל האוויר, אתר דובר צה"ל; Maoz, 1981, p.698) מסקנה זו מאששת את השערת המחקר השניה, הגורסת כי החלטה המתקבלת בתהליך ק"ה רציונלי תביא לתוצאות אופטימליות. למרות שענינו על שאלות המחקר מתעוררת השאלה האם הצלחתה של החלטה נובעת דווקא מקרבתה למודל הרציונלי. הייתכן שאותה החלטה (או דומה לה) שהתקבלה בתהליך שונה הייתה מביאה לתוצאות דומות? על שאלות מעין אלו קשה להשיב, שכן ניתן רק לשער "מה היה קורה אילו...". עם זאת, סביר להניח כי שקילת כל אפשרויות הפעולה על תוצאותיהן בצורה אובייקטיבית (עד כמה שניתן), כפי שנעשית בדגם הרציונלי, תבטיח סיכויי הצלחה גבוהים יותר מאשר בדגמים אחרים.
ביבליוגרפיה אליסון, ג. (1978). "דגמים מושגיים ומשבר הטילים בקובה", בתוך: א. גלבוע (עורך), יחסים בין-לאומיים: מקראה (עמ' 99-130), ת"א; עם עובד. בן מאיר, י. (1978). קבלת החלטות בסוגיות הביטחון הלאומי: ההיבט הישראלי. ת"א; הקיבוץ המאוחד.
בן-פורת, י., הבר, א. ושיף, ז.(תשנ"א). מבצע אנטבה – טיסה 139. ת"א; זמורה ביתן.
גולן, מ. (2/7/1976). "ישראל תנהל מו"מ באמצעות צרפת-נידונו תנאים". הארץ, ע' 1.
גור, מ. (1998). ראש המטה הכללי. ת"א; מערכות, משרד הביטחון.
"סקר דחף". (2/7/1976), הארץ, ע' 1.
פרס, ש. (1991). יומן אנטבה. ת"א; עידנים: ידיעות אחרונות.
Maoz, Z. (1981). “The decision to raid Entebbe – decision analysis applied to crisis
behavior”, Journal of conflict resolution, 25, pp. 677-707. מקורות מהאינטרנט (ראה נספחים)
No auther, (n.d.), “אנטבה, מבצע”, האתר הרשמי של כנסת ישראל,
Avalable at: http://www.knesset.gov.il/lexicon/heb/entebbi.htm. No auther, (n.d.), “מבצע כדור הרעם”, אתר חיל האוויר,
Avalable at: http://www.iaf.org.il/iaf/doa_iis.dll/Serve/item/Hebrew/1.1.4.5.4.4.html No auther, (n.d.),”מבצע אנטבה”, האתר הרשמי של דובר צהל,
Avalable at : http://www.idf.il/hebrew/organization/iaf/IAF10.stm Gur, M. (n.d.), “מבצע אנטבה: קבלת החלטות תכנון המבצע”, האתר להנחלת מורשתו של
מוטה גור, , Avalable at: http://www.mota.co.il/antebe.htm
התנאי היחיד שרבין ראה בו אפשרות להצלחה צבאית היה מצב בו החטופים שאינם ישראלים ישוחררו ורק הישראלים יישארו (ואכן, כשהישראלים הופרדו משאר הנוסעים, הוא היה מוכן לשקול אופציה צבאית). (אתר מוטה, ע' 4) הפעלת לחץ על אידי אמין תגרום במידה ותצליח להחזרת כל החטופים בשלום, תפגע מעט באמינות מדיניות האנטי טרור של ישראל, תגרור תגובות בינ"ל מעורבות אך בעיקר חיוביות, ותיצור ביקורת פנים ישראלית על הממשלה.
במידה ואפשרות זו תיכשל, התוצאות יכללו מוות של כל החטופים, פגיעה חמורה באמינות מדיניות האנטי טרור של ישראל, תגובות בינ"ל מעורבות ונפילת הממשלה. ניהול מו"מ עם המחבלים יביא במידה ויצליח להחזרת כל החטופים בשלום, פגיעה חמורה באמינות מדיניות האנטי טרור של ישראל, תגובות בינ"ל מעורבות ופגיעה בתמיכת הציבור הישראלי בממשלה. אם אפשרות זו תיכשל, התוצאות המוערכות כוללת מוות של כל החטופים, פגיעה חמורה באמינות מדיניות האנטי טרור של ישראל, תגובות בינ"ל מעורבות ונפילת הממשלה. מבצע צבאי יגרום, במקרה ויצליח, ל- 20 הרוגים, הגברת אמינות מדיניות האנטי טרור של ישראל ולהגברת התמיכה בממשלה מבית ומחוץ. במידה והמבצע לא יצליח משוער כי יהרגו 50 עד 150 חטופים וחיילים, תחול פגיעה חמורה באמינות מדיניות האנטי טרור של ישראל, יגרם נזק חמור למעמדה הדיפלומטי של ישראל והממשלה תיפול. (Maoz, 1981,698) כפי שמצוין לעיל, האופציה הצבאית הייתה האפשרות העדיפה מלכתחילה, אך בשל סיכוני ומגבלות המצב, היא לא נבחרה. עם זאת, מהנתונים עולה כי גם כאשר כבר גובשה התוכנית הצבאית המתאימה למצב, ההחלטה לאישור ביצועה לא הייתה פשוטה והושפעה מגורמים ושיקולים שונים: (ספר מוטה, ע' 236)
כשהרמטכ"ל פירט בפני רבין את תוכנית המבצע הסופית, רה"מ הסתייג מפרטים שנראו לו מסוכנים אבל בסופו של דבר השתכנע בסיכויי הצלחתה ותמך בה, תוך (אתר מוטה, ע' 6)
הבעת חששו מהתקדים שבמבצע שכזה באומרו כי: "ההחלטה אינה נעשית בלב קל... זה המבצע הראשון של צה"ל מחוץ לגבולות המזה"ת..." (בן פורת ואחרים, ;ע' 322) אם כן, ניתן לראות בשלב ההחלטה ביטוי לגורמים שהשפיעו על מקה"ח ההולמים את הדגמים השונים, כגון לחץ זמן, התחשבות באירועי העבר (אירועי מיקוח קודמים, זיכרון השואה) מתאימים לדגם הקוגניטיבי של בן מאיר ( ), שיקולים פוליטיים עתידיים (הסתייגות פרס בהחלטה הראשונה) מתאימים לדגם הפוליטי של אליסון (1978)
למעשה, כינס פרס בלשכתו צוות מיוחד של אישי ביטחון וצבא, במטרה למצוא פתרון צבאי לשחרור החטופים, מספר שעות בלבד לאחר החלטת הממשלה להתחיל במו"מ עם החוטפים. בישיבה זו פנה פרס אל האלופים השונים ולרמטכ"ל וביקש את הערכתם להצלחת תוכניות צבאיות שונות. (ספר מוטה, ע' 242)
ההחלטה שהתקבלה פה אחד, לא הייתה אידיאלית בעיני כולם. כפי שהגדיר זאת שר האוצר, רבינוביץ' "הייתה לנו ברירה אחרת?" כמו כן, גם שר הביטחון ושר המשטרה הביעו את הסתייגותם מההחלטה בעת הצבעתם בעדה. לדעת גור, הסתייגותו של פרס הייתה "תכסיס פוליטי אל מול שעה גורלית". (ספר מוטה, ע' 236) (בן פורת ואחרים, ;עמ' 198, 199, 206)
כבר למחרת החטיפה נערך דיון בין חברי הממשלה והרמטכ"ל בו נותחו הסיכויים והסיכונים בפעולה מדינית או צבאית. סוכם כי כיוון הפעולה העיקרי יהיה דיפלומטי, אך זרועות הביטחון יכינו תוכניות מבצעיות בהתאם להתפתחות האירועים והמידע שיושג בהמשך. (אתר מוטה, ע' 3)
כפי שהורה רבין על "ניהול המו"מ עם המחבלים, כאילו אין בכלל אופציה צבאית, והכנת האופציה הצבאית, כאילו אין מו"מ עם המחבלים." (בן-פורת ואחרים, ,ע' 290)
בתום הישיבה. בנוסף להם נכחו בישיבה המיוחדת המנהל הכללי של משרד רה"מ, עמוס ערן, המנהל הכללי של משרד החוץ, פרופ' שלמה אבינרי, מזכירו הצבאי של רה"מ, תא"ל אפרים פורן, עוזרו המדיני ומנהל לשכתו של רה"מ, אלי מזרחי, מזכירו הצבאי של שר הביטחון, תא"ל אריה בראון, ודובר משרד רה"מ, דן פתיר. הקמת צוות שרים מיוחד הונהגה בעקבות לקחים מפעולות מחבלים קודמות, כשהיה צורך בקבלת החלטות דחופות. (בן-פורת ואחרים, ע' 40)
לששת השרים ועוזריהם היה מידע מועט על המתרחש. הועלה חשש כי החוטפים ינסו להנחית את המטוס בישראל. בישיבה התקבלו 6 החלטות: פרס יפנה לשר החוץ הצרפתי וידרוש שצרפת תפעל ככל שביכולתה לשחרור החטופים מתוך ראייתה כאחראית לשלום כל הנוסעים. שר התחבור יפנה בדרישה דחופה לשחרור החטופים לנשיא "אי. סי. איי אי" (אינטרנשיונל סיביל אוויאיישן). יוקם ע"י משרד התחבורה מרכז קשר עם משפחות החטופים. יופעל לחץ על נשיא חברת "אייר פראנס" ועל ארגון איפאלפ"א ע"י מנכ"ל "אל על" וארגון הטייסים הישראלי. כל זרועות הביטחון הנוגעות בדבר, יפעלו כפי הנדרש לקראת אפשרות של נחיתת המטוס החטוף בישראל. שר התחבורה יקשר בין הממשלה לכלי התקשורת בארץ במטרה למנוע פרסום פרטים מדויקים על כוונות הממשלה ואודות החטופים. בנוסף, הציע רה"מ כי יוקם מטה בין-משרדי שתפקידו איסוף מידע ותאום פעולות. הצעתו אומצה והמטה שהוקם הורכב ממזכירו הצבאי של רבין, המנכ"ל של משרד החוץ, המזכיר הצבאי של שר הביטחון ועוזר שר התחבורה. (בן-פורת, הבר ושיף, ) מכיוון שהעריך את סיכויי הצלחתו של המבצע בכמות החטופים העלולים להיפגע, ולא בפגיעות שצה"ל יספוג, מתוך ראיה ש"צה"ל בנוי להלחם". (בן פורת ואחרים, תשנ"א, עמ' 322,323; גור, אינטרנט) http://216.239.41.104/search?q=cache:_4HOb6vqnuEJ:faculty.biu.ac.il/~hemdaby/docs/talia.doc+%22%D7%91%D7%A0%D7%99+%D7%A4%D7%9C%D7%93%22&hl=iw&ie=UTF-8
![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות | יום ראשון כ''א באב תשס''ז
02:02 05.08.07 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
136. ח''כ אריה אלדד: ''הרוצה בשלום ייכון למלחמה ''
בתגובה להודעה מספר 131
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
"הרוצה בשלום ייכון למלחמה" אריה אלדד 3/08/07 19:2 http://rotter.net/User_files/forum/gil1/46b503cb193b14ed.docכך אמרו הרומאים. כמה פעמים כבר שכחו אצלנו את הכלל העתיק הזה? כך נרדמה ישראל בשמירה ערב מלחמת יום הכיפורים, וכך קרה לנו בלבנון בקיץ האחרון, כאשר מעוצם תשוקתנו לשלום בגבולנו הצפוני עצמנו עינינו מראות את התחמשות החיזבאללה , והתבצרותם. הצבא לא הוכן למלחמה בלבנון, ותוצאותיה הקשות מוכיחות. אך יותר משתי דוגמאות אלו ראוי היום לשוב וללמוד את לקחי הקיץ והסתיו של שנת 2000. בחודש יולי באותה שנה התקיימו שיחות שלום בין אהוד ברק וערפאת בחסות נשיא ארה"ב קלינטון. שיחות קמפ דייויד התפוצצו על רקע אי נכונותם של הערבים לקבל אפילו את הצעותיו המפליגות – יש אומרים : התאבדותיות - של ברק (97% מהשטח , פיצוי בנגב בהיקף 3% נוספים, וחלוקת ירושלים). אז חזר ערפאת לרמאללה והורה את כוחותיו לצאת לאינתיפאדה השנייה. לו היה ברק מבין כי הערבים מפרשים את הצעותיו כחולשה קיצונית, ולכן הן היוו תמריץ לעוד מאמץ טרור קטן הדרוש כדי שישראל תקרוס לגמרי- לא היה מניח בפני ערפאת את השלב הבא בתכנית השלבים הפלשתינאית. אבל ברק לא הבין זאת, ויתרה מזאת – לא התכונן כהלכה למה שעלול להתחולל כששיחות שלום נכשלות: למלחמה. הצבא אמנם פטפט ארוכות על " עימות נמוך עצימות" אך לא הצליח במשך שנה וחצי למנוע את הרצח ההמוני ברחובותינו. היה צריך להחליף את אהוד ברק באריאל שרון, ולא לפני שנפלו יותר מאלף חללים בשורותינו, ורק לאחר הזוועה של ליל הסדר במלון פארק – רק אז יצאה ישראל למבצע "חומת מגן" באביב 2002, והחלה להילחם כהלכה בערבים.
"חומת מגן" הייתה נקודת המפנה באינתיפאדה השנייה, כי רק אז הבינה שוב ישראל שיש הכרח להילחם בערבים בשכם ובג'נין ולא בפתח הקניון בנתניה. לקח אחד חייב להילמד מהאירועים הלו גם היום. ישראל אמנם שוב מתכוננת בעוז למלחמה הקודמת, וחיילי צה"ל מתאמנים עתה במתאר של לחימה בחיזבאללה, אך הספינים שמייצר אולמרט בדבר "שלום עם סוריה" וועידת השלום עם הפלשתינאים ומדינות ערב בסתיו – מעמידים את ישראל בסכנה חמורה של מלחמה מרובת חזיתות אם וכאשר יתפוצצו שיחות אלו. שיחות השלום הללו יסתיימו בהכרח בלא כלום, אלא אם תסכים ישראל להתאבד מרצונה ולהקים מדינת פת"ח ביהודה ובשומרון, שתהפוך למדינת חמאס ברגע שהחמאס יצא לקרב. אולמרט, הנואש מכל סיכוי אחר לשרוד בכיסאו עלול בהחלט להסכים לכך. הימור דומה הוא עלול לערוך גם עם הסורים. תמורת סמרטוט נייר הוא מסוגל לסגת מרמת הגולן כולה כולל קוו המים בכינרת. כי אם לא יסכים – צפויה מלחמה, בדומה לאוקטובר 2000.
האם ישראל מוכנה למלחמה כזו כשאולמרט עומד בראשה?
אולמרט הוא ראש הממשלה הכושל והמושחת ביותר שידעה ישראל מעודה, מי שהוכיח במלחמה האחרונה כי אינו מסוגל לקבל החלטות נכונות, וכאשר הוא מקבל החלטות הוא אינו מבין אפילו את אפס קצה משמעותן והשלכותיהן. בסקרי דעת הקהל בעקבות המלחמה זכה אולמרט באמונם של 3% בלבד מאזרחי ישראל. אם נזכור כי כעשרה אחוזים באוכלוסייה הבוגרת סובל מליקוי שמיעה, ומעל גיל 65 - אחד מכל שלושה, נוכל גם להניח כי שלושה האחוזים שהביעו תמיכה באולמרט פשוט לא שמעו היטב את השאלה.
האם ישראל מוכנה ליטול את הסיכון הקיומי של מלחמה כשבראשה מנהיג שאי אפשר לסמוך עליו? שגם מאמצי השלום שלו אינם אלא בגדר עוד "ספין" של יועצי תדמית , יחצנ"ים ומושחתי חצר המחפשים כל דרך להאריך את שלטונו? אם נזכור שהשותף האמריקאי שלו למלכודת וועידת השלום הוא נשיא אמריקאי שלא מצליח לנצח בעיראק, ורוצה איזו נוצת שלום בכובעו לפני שהוא יורד מהבמה, מדוע נרצה לקבל עצות ממי שנכשל ביוזמות המלחמה והשלום שלו? אם נזכור כי החמאס זכה בבחירות הודות לאווילות מחלקת המדינה והבית הלבן שהתעקשו להניח לארגון טרור להתמודד בבחירות דמוקרטיות – אולי נבחן ביתר זהירות את העצות שלהם ביחס לגורלנו? אם נזכור שהשותף הפלשתינאי הוא אבו מאזן, מי שלא הצליח לשמור אפילו על משרדיו בעזה מפני החמאס ואינו מסוגל לשום צעד מעשי, שהוא מנהיג לא-רלוונטי, אולי לא נדהר ברכבת אל התהום כשאולמרט הוא נהג הקטר? תזכורת: ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/46b5035b159a215b.jpg)
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/46b5033213574ac2.jpg) http://www.pmo.gov.il/PMO/Communication/PMSpeaks/speechfly281206.htm
********** אלוף בני פלד ז"ל: "הרוצה בשלום, היכון למלחמה." http://www.global-report.net/a.php?c=x-files&a=1619&rc=x-files135. ''צוואה'' - ראיון אחרון עם אלוף בני פלד ז''ל: http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5368&omm=135&viewmode= _________________ לחץ כאן » פרס הוא המפתח לפרשת אלטלנה
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
05:34 25.08.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
36. יאיר דורי = שמעון פרס מדבר על מלחמת לוחמים !!
בתגובה להודעה מספר 30
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 25.08.03 בשעה 05:40 בברכה, פילוביץ שחף מלחמת הלוחמים !!הגילויים האחרונים רק מחריפים מה שהרגשנו בבטן כבר לפני 30 שנה: התייחסו אלינו, הלוחמים, כאל "פיונים" על לוח השחמט של מלחמת הגנרלים מאת: יורם דורי. פריצתה המחודשת של מלחמת הגנרלים, הנמשכת כבר 30 שנה במלוא עוזה, בין המפקדים הבכירים של צה"ל במלחמת יום הכיפורים, מעוררת בי תחושת גועל חריפה. ויותר מכך - כעס. הגילויים של השבועות האחרונים רק מחריפים תחושות קשות שאנו, בני דור מלחמת יום הכיפורים, נושאים עמנו שנים רבת. לפני 30 שנה הרגשנו בבטן שהתייחסו אלינו, הלוחמים, כאל "פיונים" על לוח השחמט. היום קיבלנו לכך אישור רשמי. ביום הכיפורים 1973 נקרעתי מרעייתי ובני בן החצי שנה ונשלחתי עם חברי להילחם על המשך קיומה של מדינת ישראל כמדינת העם היהודי. כך עשו גם משה, מוטי, זאביק, אילן ורבים אחרים, שבניגוד אלי, לא הצליחו לחזור. לא עזבנו את הבית כדי להיות ב"מחנה גורודיש", לא נטשנו בני זוג כדי להצטרף ל"מחנה דדו", לא שקשקנו מפחד הטילים המצריים כדי לתמוך ב"מחנה שרון". פשוט רצינו, כמאמר הפראזה, "לחזור הביתה בשלום", ושיישאר לנו בית. בעוד אנחנו סיכנו את חיינו בסיני בימים ללא שינה, ללא מזון וללא תחמושת, דאגו מקצת מהמפקדים למקומם בהיסטוריה. כאשר אנחנו ניסינו לפתח תורת לחימה חדשה תוך כדי קרב, שתיתן מענה לעובדה שהמקלעים בטנקים לא היו שמישים, היו מי שתדרכו עיתונאים. כאשר אנחנו ניסינו להילחם בכוחות חיל רגלים על ידי פגזים חודרי שריון שאין להם דבר וחצי דבר עם סוג לחימה זה, היו מפקדים שנתנו את פקודותיהם תוך קריצה למכשיר ההקלטה הנמצא בסמוך. גם היום, 30 שנה אחרי, זה מצמרר וזה מבחיל. לחשוב היום, לקראת יום השנה ה-30 לנפילת משה בצומת טרטור לקסיקון, כאשר הצליח לחלץ עצמו מהטנק שנפגע, כי אולי כל התקיפה היתה מיותרת, כיוון ששיקול כוחני במלחמת גנרלים שלח חלילה את פלוגה ב' למלכודת מוות בלי שניתנה לכך תשומת לב ראויה - מביא לזעם נורא. לקרוא שהקרב על מיסורי, בו נפלו מוטי מפגיעת טיל מצרי בצווארו, וזאביק שנרצח כנראה מחילים מצרים אחרי שנפל בשבי, היה מיותר ושנוי במחלוקת בין מפקד האוגדה ואלוף הפיקוד - הוא דבר מזוויע. אני לא יכול שלא להיזכר בשיחה האחרונה שניהלנו אילן ואני בטנק. שאלתי אותו, מדוע אנו מתקדמים לפני כולם, ולוקחים סיכון, אולי מיותר. ואילן השיב: "אם אנחנו לא נעשה זאת, מי יעשה? מי יציל את מדינת ישראל?". ובתום המשפט הזה שלו, חטפנו פגז שהרג אותו. אין צורך להוסיף מילים. הכל הופך להיות ברור. מפקדים בכירים במלוא עליבותם, בערבוב מחליא של שיקולי יוקרה וכבוד עם פקודות, בתמהיל מעלה קבס של שריון מקום בהיסטוריה, עם הוראות תקיפה או נסיגה. 30 שנה אחרי, זו לא סתם נוסטלגיה. 30 שנה אחרי, חייבים, סוף סוף, להסיק מסקנות ולהפיק לקחים. 30 שנה אחרי, הממשלה ומערכת הביטחון חייבים להחזיר את האמון במעשים ולא בדיבורים. את משה, מוטי, זאביק ואילן איש לא יצליח להשיב, אבל לדאוג ששוב לא תפרוץ מלחמת גנרלים שתאפיל על מלחמת החיילים זה חיוני וזו חובה. * יורם דורי היה לוחם באוגדת שרון במלחמת יום הכיפורים ומשמש היום כיועץ לח"כ שמעון פרס. אחת מהתגובות לכתבה שלעיל...:- (24.08.03 , 18:03) איציק 8. לא היו דברים מעולם. גם אני לחמתי שם לידו של יאיר דורי באוגדת שרון ולכן מאוד התפלאתי לקרוא את דבריו -כל משפט שקראתי רק הגביר את פליאתי מהיכן הוא מוצץ הסיפור מכיוון שעובדה ידועה היא שאריק דאג ללוחמים כולם כולל אלו שבמעוזים שאותם רצה לחלץ על מנת להמשיך בחובה של צבא למען חייליוואם הוא לא שעה לפקודות של אלוף מבולבל היה זה על מנת שלא לסכן את חייליו המידע הנאות בםוף הכתבה בדבר היות יורם דורי יועץ לשמעון פרס מסביר הכל http://images.maariv.co.il/channels/1/ART/528/942.html ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
18:03 25.08.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
37. 30 שנים חלפו והרוח הרעה עדיין נושבת..........
בתגובה להודעה מספר 36
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 25.08.03 בשעה 18:06 בברכה, פילוביץ שחף מלחמת יום הכיפורים, מאת: עו"ד אליקים העצני 25 באוגוסט 2003![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f4a25a06da868ec.jpg)
עו"ד אליקים העצני הוא ח"כ לשעבר, וחבר הנהלת מועצת יש"ע. טכס ההלקאה העצמית של יום הכיפורים החל השנה מוקדם. כביכול נתגלה חומר חדש, אך לא היה בו כל חידוש. אבל מי יחמיץ הזדמנות לפתוח את הפצעים הישנים? ממה נובעת האובססיה המאזוכיסטית הזאת? ליהודים כנראה צורך גנטי, מולד, לייסר את עצמם: מכים על חטא בבית הכנסת, ומלקים את עצמם בתקשורת, וההבדל אינו גדול. מפני שגם ההלקאה החילונית, בייחוד זו שמשמאל, יש בה הטפה מוסרנית : "על חטא שחטאנו" ביהירות , בשחצנות, בפולחן גיבורים, באמונה "בכוחי ועוצם ידי". האופי הלאומי נמשך כמגנט אל "כותל הדמעות" ונרתע מאתגר הר הבית, דבק בתפילות בהן ירושלים עודנה העיר הדוויה, האבלה והחרבה, כאילו לא הפכנו את ירושלים לאחת הערים היפות והמרתקות בתבל. אולם, פולחן "מחדל יום הכיפורים", כמוהו כפולחן רצח רבין, מנוצל ע'י מחנה השלום גם למטרה פוליטית-דידקטית,ללמדנו - שאין פתרון צבאי, יש רק פתרון מדיני, בניגוד לכל ההיסטוריה האנושית, בה המנצח אוכף על המנוצח את "השלום", ה-"pax romana" – שלו. את התורה התבוסנית הזאת היה ניתן למכור לעם הכי מאוים בעולם רק בעטיפה של תבוסה צבאית, כזו שנזדמנה להם לכאורה ביום הכיפורים. אלא,שמלחמת יום הכיפורים לא הייתה תבוסה בכלל, לבד ממלחמת השחרור, הגדול שבניצחונותינו! בעקבות המחדל הצרפתי, שהביא להפתעת פריצת השריון הגרמני בשנת 1940, לא קמו עוד הצרפתים על רגליהם. המדינה נכבשה והוכנעה. גם המעצמה הסובייטית לא קמה על רגליה אחרי מתקפת הפתע של "ברברוסה", אלא לאחר שנים של חורבן, אובדן עשרות מיליוני אזרחים וחיילים וכיבוש הארץ עד לשערי לנינגרד, מוסקבה, סטלינגרד והקווקז. אכן היו אצלנו מחדלים נוראים ביטחוניזם מופרז, שאננות וזלזול באויב, רשלנות וחוסר משמעת, ימח"ים חסרים, מודיעין כושל, דיווחים כוזבים, "מלחמות גנרלים", משגים אסטרטגיים והחלטה אסונית שלא לגייס את המילואים ושלא לאפשר לחיל האוויר להנחית מכה מקדימה. אלא, דווקא נקודת השפל הזאת מבליטה ומעצימה את ההישג הבלתי רגיל של הפיכת תבוסה בטוחה לניצחון מזהיר. תוך 3 ימים בחזית הסורית וכשבועיים בחזית המצרית, צה"ל קם על רגליו, ובמלחמת שתי חזיתות, תחת פיקוד אותם "הגנרלים", הדף את הצבא הסורי בחזרה לקו הסגול והתקדם לתוך סוריה עד לטווח תותחים מדמשק, כבש את החרמון הסורי, השמיד חלק גדול מחיל הים הסורי, 1,200 טנקים (מתוך 1700) ואת רוב חיל האוויר, חיסל 2 חטיבות טנקים עיראקיות וחטיבה ירדנית, הפציץ את המטכ"ל, את מפקדת חיל האוויר ואת תחנת הטלוויזיה בלב דמשק, זרע הרס בתשתיות בכל רחבי סוריה. בחזית המצרית השמיד צה"ל אחרי 8 ימים כ-280 טנקים ויומיים אח"כ צלח את התעלה, כבש את כל אורכה מאיסמעיליה ועד לנמל עדיבייה דרומה לסואץ, כולל ג'בל עתקה ושדות התעופה פאיד ושלופה. טנקים ישראלים הגיעו עד 70-80 ק"מ מקהיר, צה"ל כיתר את 20,000 חיילי הארמיה השלישית, ורק כ2-3 ימי לחימה חסרו לו להכניס לכיס דומה גם את הארמיה השנייה. רק התערבות מועצת הביטחון והמעצמות הצילה את המצרים מתבוסה שלמה. צה"ל הרג כ-15,000 מחיילי האויב, הפיל 450 מטוסים (יחס ההפלות 1:18), הרס את מרבית השריון המצרי, את בסיסי הטילים. התופעה, שדווקא הערבים הם אלה החוגגים מדי שנה את "ניצחון אוקטובר" ואילו אנחנו חוגרים שק ואפר, נובעת משבר כפול: המדינאים והמפקדים, דור הפלמ"ח, איבדו את ביטחונם העצמי בגלל מספר הקורבנות הגבוה והתחושה שבאשמתם הבית השלישי עמד בסכנת חורבן. לעומתם הצעירים, ובעיקר אנשי התקשורת, שראו את מנהיגיהם בחולשתם ובקלונם, עברו מהערצה לציניות וספקנות, וחלקם אף עבר לפאציפיזם אנטי-לאומי. במצב הרוח המרדני והאנטי-מלחמתי הזה, שהאחרונים יצרו והראשונים לא היה בכוחם להתנגד לו, איבדו שכבות ההנהגה את האיזון בין ביטחוניזם לתבוסנות , נתפסו לפסימיות ולאבדן האמונה בצדקת הדרך. היה זה כאילו העם גזר על עצמו תבוסה שלא הייתה, כדי להעניש את עצמו על מחדליו. עמים אחרים שעברו משברים דומים מדחיקים את הכישלונות הראשוניים וחוגגים את ההתאוששות והניצחון. הערבים המובסים ניצלו היטב את הצורך הנפשי של היהודים בתחושת מפלה, המאפשר להם לחגוג ניצחון דמיוני, שלא היה ולא נברא. מה גם, שבמבחן התוצאה הם באמת ניצחו, שכן מאז המלחמה ההיא לא הפסיקה ישראל לסגת ולהידרדר במדרון החלקלק של הנחלת תבוסות לעצמה. נסיגה מסיני, בריחה מהלבנון, נטישת לב הארץ – מאוסלו ועד עקבה. מצמרר לראות, איך דפוס יום הכיפורים חוזר. את הניצחון הצבאי על אינתיפאדת-האבנים הפסדנו באוסלו, את ניצחוננו במלחמת-הטרור מחקנו בעקבה. שתי מלחמות אבודות, שכבר עלו בקרבנות אדם כמחצית מחללי יום הכיפורים. עוד עתיד עראפאת הכושל והמובס להיכנס להיסטוריה כמי שניצח את אחד החזקים בצבאות העולם, ועתיד הניצחון המדומה הזה לספק את הדלק למלחמות שבדרך. אחרי ניצחון יום הכיפורים אמר רב אלוף אלעזר ("דדו") בכנס קצינים:"היו ימים רעים בארץ הרוח הרעה נושבת... ואנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו את הלוקסוס (של)... רפיון ולו רק ליום אחד, אנחנו חייבים מהר מאד להתארגן ולהשתקם ולהיות מוכנים למלחמה..." 30 שנים חלפו, והרוח הרעה עדיין נושבת.. http://www.a7.org/article.php3?id=1793 ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
20:50 01.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
48. רונן ברגמן:הצנחנים נשלחו למותם בחווה הסינית!!
בתגובה להודעה מספר 37
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 01.10.03 בשעה 20:53 בברכה, פילוביץ שחף Hermon חבר מתאריך 15.8.02 2621 הודעות 17:30 01.10.03 רונן ברגמן: הצנחנים נשלחו למותם בחווה הסינית 100 צנחנים נהרגו בחווה הסינית כתוצאה מרשלנות פושעת של מפקד חטיבת הצנחנים עוזי יאירי ורא"ל ברלב. מח"ט הצנחנים יאירי והסמח"ט אמנון ליפקין הוזהרו ע"י קצין האג"ם, בשעת תדריך של אוגדת ברן, כי הפעולה בחווה הסינית כמוה כהתאבדות. וכי בחווה הסינית נמצאת התארגנות דיוויזיונית מצרית ולא ציידי טנקים כפי שדווח לפני כן.אולם קצין האגם שהזהיר מפני מבצע ההתאבדות סולק מאוהל התדריך. רא"ל ברלב לחץ על כיבוש החווה הסינית "כדי להציל את המדינה". האלוף במיל מרדכי: אם זה נכון זה קו 302. היום בטלוויזיה Yac חבר מתאריך 31.3.02 11311 הודעות 19:02 01.10.03 1. עוד פרשה ? עוד תעודת עניות ? למה 30 שנה אחרי ? אלימלך חבר מתאריך 26.7.03 233 הודעות 19:16 01.10.03 2. וכאן המקום להעיר כי מצפונו של עוזי יאירי העיק עליו בשל הפשלה בחווה, עד כדי כך שבפריצה במלון סבוי..הסתער על המחבלים על מנת ליהרג ולא להרוג.שאלו את דליה. ואילו אמנון וטלי ליפקין שחק, ממשיכים לחתוך קוםפונים. shlulik חבר מתאריך 28.6.02 1011 הודעות 19:21 01.10.03 3. אתה כותב דברים חמורים אם הפרשה עצמה היא נכונה שהרי מדובר בפרשה חמורה ביותר. לגבי שיקוליו של עוזי יאירי ז"ל כשפרץ למלון סבוי, לא הייתי מרחיקה לכת וקובעת כי הוא התאבד בגלל מצפון. פילוביץ שחף חבר מתאריך 9.2.02 16835 הודעות 20:09 01.10.03 7. אלימלך ידידי כשאני כתבתי את זה לפני פחות משנה כשהדיחו את שלי מרשת ב' מתכנית הכל דיבורים קפצו עלי הטרולים הקבועים ולא אחזור על מה שכתבו...!!! אני מקווה שהפעם עם ישראל יעשה חשבון נפש היטב עם עצמו בכלל ועם בוגדיו בפרט, וליפקין שחק אז כן גם היום בוגד במדינת ישראל, ובע"ה כשתקום ועדת חקירה לפושעי אוסלו יתברר חלקו של שחק בפשע המחריד = הסכם אוסלו = החווה הסינית!! דו''ח ועדת אגרנט ''כתם'' על מדינת ישראל !!! http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5368&forum=gil&omm=0 @ איך קיסינג'ר בגד בישראל וכמעט גרם להשמדתה. http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5047&forum=gil&omm=0 @ מה כתוב בחוזה השלום בין: ישראל למצרים...?? http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5237&forum=gil&omm=0 ''מלחמת אוסלו'' כל מה שרצית לדעת...!!! http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5264&forum=gil&omm=0 Hermon חבר מתאריך 15.8.02 2621 הודעות 19:30 01.10.03 4. עדות מהשטח - יומן מלחמה "חברים בלב ונפש נהרגו ואני הכרתי רק שניים בשמותיהם: מילס ושוסהיים. גם דבש מהמחזור שלי נהרג והצטרפתי למעגל האבל. הם סיפרו על אחרים שנהרגו, בפלוגות אחרות, מפקדים וחברים שלי. התמקמנו בתוך ההאנגרים ולאט כמו פאזל התברר סיפור הקרב על "החווה-הסינית." הגדוד קיבל פקודה לטהר חוליות-מחבלים ליד "החווה-הסינית" והתפרס בלילה על דיונות לבנות. הם התחילו לנוע בתנועה לקראת מגע. בערך באחת בלילה נתקלו ממאה מטר באש מקלעים כבדה ומרגמות. המ"פ יקי לוי נהרג. אי אפשר היה להסתער מול אש התופת, בקושי להרים ראש ולהחזיר אש. בארזני ושקולניק ירו במקלעונים. בבת -אחת היו עשרות פצועים שריכזו אותם לטיפול. רזי יהל חיפה על הפצועים במא"ג באופן שוטף. פצצות מרגמה נחתו מכל עבר, וכמויות הפצועים וההרוגים הלכו וגדלו. זה היה ממש טבח. שלושה מ"פים נהרגו. עם שחר הופיעו טנקים שלנו אבל בגלל החושך עדיין לא זיהו מטרות אויב. יותר מחמישים הרוגים והרבה מאד פצועים עד הצהריים. לבסוף הגדוד התקפל לאחור בתבוסה מוחצת ושותתת דם. רק מאוחר יותר נכבשה "החווה-הסינית" אחרי עוד שני קרבות, ואז הסתבר שהייתה מתחם מצרי מבוצר היטב עם טילי "סאגר" נגד טנקים, מכשירי ראיית-לילה, וחזית מקלעים מחופרת. באותו לילה ארור חצה אריק שרון את התעלה על גשרים. הרבה חבר'ה סברו שהם נזרקו כבשר-תותחים לרתק את המצרים שלא יפריעו לחציית התעלה. כמה שניסיתי לברר מה באמת קרה- נתקלתי ב"ראשומון". מישהו אמר שתצלומי-האויר לא היו מעודכנים ואחר סתר אותו. חלק אמרו שאיציק מרדכי ועוזי יאירי קיבלו פקודת-קרב חפיפניקית ולהיפך. עוזי יאירי כמעט התמוטט מגודל האבידות ובמקומו מונה אל"מ בשם צימל שאסף את כל הגדוד לבית-קולנוע בכספירית ואמר בביטחון מלא שהגדוד לא נשלח כבשר תותחים וכדאי מאד לא להאמין בסברה הזו. אבל מי שהאמין האמין, ומאמינים בכך יש עד היום. אני בירכתי בסתר את מזלי הטוב. אם הייתי ב"חווה",או שהייתי נהרג, או נפצע, או מקבל הלם- קרב. בריא לא הייתי יוצא משם-זה בטוח." http://www.amirgazit.com/rafi/sipurim.html coren חבר מתאריך 3.4.02 732 הודעות 19:41 01.10.03 5. הגיע הזמן לאמר גם כיצד אריק שרון סירב לסייע לאוגדת ברן, שנלחמה על חייה במתקפת הנגד של ה 8 באוקטובר באותו יום, שרון ביצע תנועה מינהלתית בלבד עם אוגדתו. אורליאן חבר מתאריך 24.8.03 3100 הודעות 19:53 01.10.03 6. או קיי... גם אני לא משתגע על שרון... אבל זה לא סיבה להמציא דברים... שרון לא סירב לסייע, כיוון שכלל לא נתבקש להגיש סיוע. שרון לא "ביצע תנועה מנהלתית", אלא טורטר ע"י הפיקוד, שלא הבין את תמונת הקרב, ושלח אותו לטיול חסר שחר בשטח, ואחר כך גם החזיר אותו חזרה, רק לגלות שעמדותיו, שנטש בבוקר, נכבשו ע"י המצרים ועליו לכבשם בשנית. נכון- הרבה ממהלכיו של שרון במלחמה ההיא מעוררי מחלוקת. אבל דווקא אלה של ה- 8 באוקטובר, אינם באשמתו. guyara חבר מתאריך 23.4.03 400 הודעות 20:30 01.10.03 8. אל תנסו אפילו ברמז למצוא רבב באריק שרון. אריק היה בדרכו לצלוח את התעלה אבל הוא קיבל פקודה מהאוגדה לחזור ולסייע לחטיבה הנצורה. מתברר לאט לאט שחלקו של אריק בהצלת המדינה במלחמת יום כיפור היה גדול. אבל תמיד יש זבל'ה שיהיו נגד צריך לחקור את ליפקין שחק מה היה חלקו בפדיחה פילוביץ שחף חבר מתאריך 9.2.02 16835 הודעות 20:37 01.10.03 9. coren לא יעזור לך להנמשיך עם העלילה השפלה הזו האמת נחשפת לאט אבל בטוח לטובת נפשו של עם ישראל, תתפלא יש עוד לוחמים שחיים אחרי התופת הזו, שהחליטו שהם לא רוצים למות עם האמת האמיתית שאתה וחבריך הפושעים מסתירים אותה !!!! רק ביטול החלטת ועידת אגרנט והשלמת החקירה כראוי תחשף האמ שעם ישראל משווע לה...!!! דו''ח ועדת אגרנט ''כתם'' על מדינת ישראל !!! http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5368&forum=gil&omm=0 coren חבר מתאריך 3.4.02 733 הודעות 20:41 01.10.03 10. זאת לא עלילה ! ברן חזר על טענה זאת השכם והערב חוץ מזה , הייתי שם , בתוך התופת ! בגשר פירדן ! חטיבנ 217 של נתק'ה ניר . פילוביץ שחף חבר מתאריך 9.2.02 16836 הודעות 20:49 01.10.03 11. ברן הוא שקרן, חושב רק על תהילתו שרכש עם הנפת הדגל באום רשרש: ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f7b14735b32d026.jpg)
הוא ביחד עם אלוף ישראל טל ורא"ל בר-לב, טירפדו וסיכנו את עם ישראל ומדינתו בגלל גחמתו פוליטיות ואם תרצה אז גם אפרט לך...אפילו דן מרגלית אתמול בראיונו עם ראש הממשלה שרון הוביל אותו לנושא הזה אבל שרון בצניעותו הזכיר זאת בחצי מילה....!!! ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
08:33 07.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
66. ''קריסה ולקחה''- התקפת הנגד מאת ד''ר מילשטיין
בתגובה להודעה מספר 1
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 10.09.04 בשעה 22:53 בברכה, פילוביץ שחף התקפת הנגד![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f825d38673154c4.jpg)
להלן המשך הפרק התשיעי מתוך ספרו של ד''ר אורי מילשטיין: ''קריסה ולקחה''. החלק הראשון (סעיפים 1-4) החלק השני (סעיפים 5-8)
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f825d38673154c4.jpg) 13. נוהל קרב בטלפונים שבורים ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f825d30670d44af.jpg) אברהם אדן
כשחזר אברהם אדן למיפקדת אוגדתו מהפגישה באום חשיבה, הוא קיים קבוצת פקודות אוגדתית ואחר כך השתתף בקבוצות הפקודות של החטיבות. חטיבת בית הספר לשריון בפיקודו של גבי עמיר צורפה בלילה לאוגדת אדן. לחטיבה הזאת היו אז שני גדודים: גדוד מקורי בפיקודו של עמיר יפה שהיה מורכב משרידי החטיבה שתוגברו, וגדוד מילואים שצורף לחטיבה. מפקדו של גדוד המילואים היה חיים עדיני. על קבוצת הפקודות החטיבתית לקראת מהלך ההכרעה של צה''ל סיפר הסמח''ט ששון שילה: ''בנוכחות ברן אמר גבי עמיר שהאוגדה תסרוק את השטח מצפון לדרום במרחק ניכר מהתעלה. מדבריו של גבי לא הבנתי שהולכים למהלך הכרעה או להתקפת נגד אלא מנסים לסלק טנקים מצריים שהרחיקו לכת מזרחה. החטיבה שלנו נכנסה ל-8 באוקטובר בלי תוכנית ובלי הכנה ללחימה שהיתה צפויה לה''. על-פי עדות זאת מסתבר שלפחות אחת מחטיבותיו של אדן טעתה או הוטעתה באשר לכוונות של הפיקוד העליון. דווקא חטיבה זאת יצרה אופציה להכרעת המצרים בגיזרת גשר פירדן. המסקנה המתבקשת היא שאדן לא הבין את התוכנית הצה''לית למערכת ה-8 באוקטובר או שלא התכוון לבצעה. בשעה 03.54 ניסה גונן לדבר עם אדן במכשיר הקשר. הוא לא הצליח, כנראה בגלל חסימת רשת הקשר על ידי המצרים, כאמצעי של לוחמה אלקטרונית. גונן העביר את הוראותיו אל אדן באמצעות קלמן מגן. גונן הורה לאדן לתכנן צליחה בסביבות מעוז ''פורקן'' (מול איסמעיליה). אם יהיה שם גשר מצרי, הורה גונן לצלוח את התעלה ולהתפרס בעומק של עשרים קילומטר ממערב לה. ''אם ברן לא ימצא גשר מצרי, או אם לא יתקבל אישור לחציה, עליו להמשיך בהתקפתו דרומה עד לאגם המר, ולצלוח שם, ב'מצמד', על גשר מצרי. גם במקרה הזה על ברן לצלוח בחטיבה אחת, שתיערך להגנה ממערב לציר 'חבית'69 או על ציר 'ודאות''' ב-04.23 שינה גונן את הפקודה שלו, והעביר לאדן, באמצעות מגן, פקודה חדשה: ''את המעבר מצפון לחיץ לבטל. שיהיה מעבר לאזור 'מצמד' עד קו 'חבית' להתייצב שם. לעבור רק עם חטיבה אחת שהשאר ישארו במזרח. שיקרא לתדרוך למח''ט שאותו מתכוון להעביר''. קלמן מגן העיר, שלדעתו ניתן לצלוח את התעלה בסביבות מעוז ''מצמד''. בשעות 04.20, 04.29 ו-05.34, שוחח גונן ישירות עם אדן, וב-04.32 הוא שוחח בקשר עם שרון. בכל השיחות האלה דיבר גונן על צליחות ועל כיבושים ממערב לתעלה, שינה את פקודותיו, הוסיף והחסיר. בשיחה ב-04.29, למשל, הוא אמר לאדן שהוא מתכנן לשלוח את אוגדת שרון לחבור עם המעוזים בתעלת סואץ, ולפנות משם את חיילי צה''ל המכותרים. אדן יהיה אז עתודה לשרון והוא יצא למשימה העיקרית שלו רק אחרי ששרון ישלים את משימתו. סביר להניח שלו היה גונן מממש את כוונתו זו, לא היתה מתבצעת באותו יום התקפתו של אדן על הארמיה השניה. לפי פיענוח שיחות הקשר דומה, שמפקד חזית הדרום היה נתון בשכרון חושים או במאניה פתולוגית. אין ספק שבני שיחו הבחינו בכך, והעדיפו להתעלם מן הצורך שהיה לצה''ל ולתושבי מדינת ישראל, לשלוח את גונן בדחיפות לטיפול נפשי. הם האמינו שיחפו עליו מכל עבר, והסוד הנורא, שמפקד חזית הדרום הוא אדם מעורער בנפשו - לא יתגלה לעולם. הם לא הבינו שבכך הם נותנים ידם לאסון: מותם - ללא צורך או ללא תועלת - של לוחמים ישראלים, וחיסול הסיכוי להצליח במהלך ההכרעה המתוכנן. כשיתחיל הקרב יתברר להם גודל האסון, בעוד האיש הזה פוקד עליהם ומורה להם איך לפעול, וכל זאת במערכת צבאית שבה אי ביצוע פקודה נחשב לקשה בעבירות. ב-05.48 פקד גונן על נציג חיל האוויר בפיקוד הדרום לפעול, ולדאוג לכך שמטוסים לא יפציצו את הגשר המצרי ליד מעוז ''מצמד'', כדי ''לשמור עליו'' ולצלוח באמצעותו את התעלה מערבה. לפי זאב שיף גם גשרים נוספים לא הופצצו, כדי שניתן יהיה להשתמש בהם לצליחה מערבה. גם האזורים הסמוכים לגשרים לא הופצצו, והמצרים שנמצאו בהם עשו הכנות אחרונות, באין מפריע, לקדם את פני הישראלים. ב-06.05 הודיע גונן לאלעזר בטלפון: ''מפעיל כרגע את חיל האוויר. מבקש להתחיל ב-08.00 בצפון, ואחרי הצהריים עם אריק בדרום''. אלעזר אישר. לפי אדן, מטוסים ישראלים הפציצו, בשלב ההכנה להתקפה, גם את חטיבתו של נתן (נתקה) ניר. באותו שלב תקפו את החטיבה הזאת גם מטוסי מיג מצריים. ב-06.17 הודיע גונן לראש המטה של שרון, אלוף-משנה גדעון אלטשולר: ''אריק לא יתקוף לפני הצהריים למעוזים. יתקוף בדרום בצהריים, ישמיד את כוחות האויב ויתפוס 'טרמפ' על גשר שיעבור מערבה. יעבור את העיר סואץ... לא להכניס יותר מחטיבה או חטיבה וגדוד''. ב-06.05 קיבל גונן את אישורו של אלעזר לתקוף בשעה 08.00. מסתבר, שלא היה איש במאג''ם/מבצעים שהיסב את תשומת לבו של אלעזר לשיחות בין גונן לאדן ולשרון, שמהן ניתן להבין שכל מעייניו של גונן היו נתונים לצליחת התעלה. הרמטכ''ל אישר התקפה שונה מן ההתקפה שאמורה היתה להתחיל שעתיים לאחר קבלת האישור, אם גם, כאמור, ניתן היה לייחס שינויים אלה שנעשו בתוכנית שאושרה, לדבריו המעורפלים של אלעזר בישיבה באום-חשיבה. בבוקר קיבל גונן דיווחים, לפיהם מרוכזים כוחות מצריים רבים ב''חווה הסינית'', לא הרחיק ממעוז ''מצמד'', שנועד לצליחה באותו יום. ב-07.30 הוא פקד על גדעון אלטשולר: ''תגיד לאריק שיתכנן התקפה לתוך החווה הסינית, במקרה שלברן יהיו קשיים''. בשעה 07.18 הנחה אורי בן-ארי, סגנו של גונן, את אדן בקשר: ''הפקודות - קודם כל כבדים (טנקים) של האויב בשטח, כולם. ואחרי זה הקלים (רכב רך) ואחר כך הרגלים. אתה צריך להגיע עד מצמד ולפי הוראת המנהל שלי (גונן) לפנות (לצלוח). האם זה ברור?''. אדן השיב: ''זה ברור לי, אני מחכה לאישור. סוף''. ב-07.50 פקד אדן על גבי עמיר להתכונן לנוע עם חטיבתו לדרום מערב ''במגמה להשמיד אויב ולהתחבר עם 'חיזיון ופורקן'''. על אריה קרן פקד אדן לנוע עם חטיבתו באותו כיוון, במקביל לתנועת חטיבתו של עמיר במגמה להתחבר עם מעוזי ''מצמד''. גבול הגזרות של שתי החטיבתו אמור היה להיות ציר ''חזיזית'', שהוא קטע מדרך חיל התותחנים, במרחק של כעשרה קילומטרים מזרחית מהתעלה. נתן ניר ינוע עם חטיבתו מנקודת מוצא צפונית יותר, בין ציר ''חציצית'' לציר ''לקסיקון'', הסמוך לתעלה, עד מעוז ''פורקן''. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f825d38673154c4.jpg)
14. הנורמה - דיווחי שקר ב-07.59 פקד גונן על אדן במכשיר הקשר: ''תקוף בהצלחה!''. אדן השיב: ''מניע את כולם''. אוגדת שריון צה''לית, עם שלוש חטיבות שמנו 180 טנקים, יצאה למשימת הכרעה. גונן מיהר להתקשר לשרון ולמנדלר ואמר להם: ''ברן מתחיל במשימתו''. הוא התקשר למפקד חטיבת הצנחנים הסדירה, עוזי יאירי, שנמצא אז בראס סודר, ואמר לו: ''התחלנו בהתקפה מקנטרה לאגם המר. אם יהיה בסדר נצלח אחרי הצהריים מכיוון הגידי למטה''. ב-08.15 דיווח דיין בטלפון לגולדה מאיר: ''בשעה 08.00 יצאו לפעולה - קודם ברן, אחר-כך אריק... בדרום צליחה לעבר השני''. גולדה הסכימה שאלעזר יביא לדיון לממשלה מהלך של צליחה וכיבושים בגדה המערבית של תעלת סואץ ומעבר לקו הסגול ברמת הגולן. היא הדגישה שאפילו יעקב חזן ממפ''ם ''אמר בוועדת החוץ והביטחון שאם נגיע לזה, אז יש מה לתקן''. אחרי דקות אחדות נפגש דיין עם אלעזר ועוזריו. הם דנו בבקשתו של גונן לא לפגוע מן האוויר בגשרים לכל אורך תעלת סואץ כי הוא מתכוון להשתמש בהם לשם צליחה. דיין אמר שאם צה''ל יתחיל לצלוח את תעלת סואץ לפני ישיבת הממשלה בבוקר, לא יהיה צורך להביא את הצליחה לאישור הממשלה. דוד אלעזר אמר: ''ברן יתקוף לפני הצהריים את האזור הצפוני ואריק אחר-הצהריים את האזור הדרומי. כל אחד יש לו אופציה שאם הולך לו טוב, והוא משמיד פה את הכוחות והוא רואה שיש גשר והוא יכול לצלוח, הוא רשאי לקבל אישור ממני כמובן ואז אני רוצה לתפוס פה בראש-גשר, אם זה ילך... אני רואה בזה ניצול הצלחה אפשרי. אין לי בזה ביטחון - זה לא על גשר ברזל, זה על גשר טרמפ. זה ניצול הצלחה - אם כן, אתה רוצה הערכה שלי? פחות מחמישים אחוז, אבל מוכן מתוכנן מקווה. אם זה לא יהיה היום, אז אנחנו נעשה מאמצים עם הגישור שלנו. ואם הצליחו פה שתי ההתקפות... ואנחנו חזרנו להחזיק את המרחבים האלה, והם מחזיקים אמנם את הסוללות שלנו, בצד השני, אז אני אתכנן היום אחר-הצהריים למחר התקפה נוספת''. שום דימיון לא היה בין תוכנן של השיחות האלה בתל-אביב לבין ההתרחשויות בחזית תעלת סואץ. כבר מן השלב הראשון לא ביצעה אוגדת ברן את משימתה וההסתברות שתבצע אותה היתה אפסית כי מפקד האוגדה לא הבין, ככל הנראה, את משימתו. אלוף משנה (מיל'. אז סא''ל) חיים עדיני, שפיקד במלחמה על גדוד טנקים במילואים בחטיבתו של גבי עמיר, היה אחד משני המג''דים היחידים באוגדה שגדודם תקף באותו יום, מערך מצרי. עדיני סיפר: ''הפקודה שקיבלתי לפני הקרב היתה לנסוע מצפון לדרום ולשמור על מרחק של עשרה קילומטרים מן התעלה. זה הכל. לא דובר על תקיפה, לא דובר על הכרעה, לא דובר על כיבוש ולא דובר על סילוק הארמיה המצרית השניה לגדה המזרחית של תעלת סואץ'' (שיחות עם חיים עדיני בספטמבר 1992; על מקצת מן הדברים שאמר לי, חזר עדיני בתוכנית טלוויזיה על מלחמת יום הכיפורים שהוקרנה ב-19 בספטמבר 1993). לפני תחילת ההתקפה הנחיתו המצרים אש ארטילרית על חטיבתו של נתן ניר שעה שהיתה בתנועה לשטח ההערכות שלה. אדן הכניס שינוי בתוכניתו והורה לניר לבלום בגיזרתו, ולהישאר כעתודה. השינוי הזה לבדו, באותו שלב, מוכיח כי אדן התכוון לבצע התקפה סיבובית: למלא את הפקודה אך לא לבצע את המשימה. לא היה לשינוי הזה שום הגיון צבאי, ובו בלבד היה כדי להכשיל את מהלך ההכרעה כולו, כי חטיבת ניר היתה חוד החנית של ההתקפה. חטיבתו של אריה קרן, שאמורה היתה להיות עתודה, היתה מרוכזת הרחק ממזרח. אדן תקף, למעשה, רק עם חטיבתו של גבי עמיר, שכבר סבלה אבדות כבדות בשני ימי המלחמה הראשונים בגזרת קנטרה ומפקדה הוכיח כי הוא חסר יכולת טקטית. הצבת גבי עמיר בחוד מהלך ההכרעה של צה''ל במלחמת יום הכיפורים, איפיינה את השפל שאליו הדרדר צה''ל. הסמח''ט ששון שילה סיפר: ''נענו מצפון לדרום. שני הגדודים נעו במקביל, אני נעתי ביניהם בטנק וגבי עמיר בנגמ''ש. מדי פעם נפלו פגזים שנורו מרחוק. ברן נע רחוק מאיתנו עם חטיבתו של אריה קרן. החטיבה של נתקה ניר היתה תקועה בצפון. לא איימנו על המצרים והם לא איימו עלינו''. ב-08.30 הודיע ניר לאדן בקשר ''מצטער שאני מטריד אותך, אבל פשוט אני גם לא עושה כלום. יותר מזה, אני חושב שאני צריך לנוע דרומה''. אדן המפוחד צינן את רצון המח''ט להיכנס לקרב והורה לו להמתין עד שמטוסים ישראלים ישמידו את הארטילריה המצרית שהטרידה אותו. אחרי שלושת רבעי השעה הורה אדן לניר להתקדם ממזרח לציר ''חזיזית'', בשטח שלא היה בו אויב, ולהגיע ל''מצמד''. ניר השיב שאחד מגדודיו נמצא במגע אש עם המצרים. אדן הורה לו, שאם כך, שישאר במקומו. שעתיים אחרי שההתקפה היתה אמורה להתחיל, פקד אדן על ניר: ''אם כי אתה צריך להיות מוכן שאני אוריד אותך דרומה, בשלב זה אתה נשאר''. עמיר, שהתקדם דרומה במרחק בטוח מן האויב, הודיע בקשר לאדן ''יש לנו בעיות של זיהוי שטחים. הכול כאן דומה אבל לאט לאט מזהים''. הוא ביקש שמטוסי צה''ל יפציצו את הארטילריה המצרית המטרידה אותו מרחוק. אדן הודיע בקשר לגונן שאינו רוצה לתקוף ללא סיוע מטוסים. למרות שבחפ''ק של גונן האזינו אנשי המטה לרשתות הקשר של חטיבותיו של אדן, הסתפק גונן בשיחותיו שלו עם אדן. מדיווחי אדן על ההתקדמות המהירה של חטיבת עמיר התרשם גונן, שההתקפה נוחלת הצלחה מעבר למצופה ובהתאם למקווה, והנה הנה חוזרים על עצמם קרבות מלחמת ששת הימים. אף לא אחד מאנשי מטהו לא העמיד אותו על טעותו, כי איש מהם לא הבין את מה ששמע, ולא התמצא בשטח ואם מישהו היה מבין לא היה מעז להטריד את האלוף. דיווחי אדן היו מבולבלים, ניתן היה להסיק מהם על התקדמות מהירה, אבל גם על התחמקות מתקיפת המצרים עד לקבלת סיוע אווירי. גונן לא היה מסוגל לנתח בהיגיון את המידע שקיבל מאדן, נתפס לנקודות החיוביות שבו, הוסיף עליהן נופך משלו, וקיבל החלטות, שהקשר ביניהן לבין המציאות היה שלילי. חמישים דקות אחרי הפקודה לתקוף, היה גונן בטוח שהמצרים נשברים. כדי לנצל את ההצלחה הוא ביקש לעבור מיד לשלב השני של התוכנית. הוא התקשר לשרון והורה לו להתכונן לתקוף מערבה, לכיוון התעלה. ב-09.15 דיווח אדן לגונן: ''נדמה לי שלאט לאט אנחנו מצליחים לטאטא את הכל''. היתה זאת משאלת לב של אדן שלא היה לה כל בסיס במציאות, ושלא ניתן היה לגזור אותה מדיווחיו של עמיר. גונן התקשר מיד עם שרון ואמר לו שהוא לא עומד להפעיל אותו מיד (שהרי אין טעם לבזבזו על גזרה שאדן יכול לטפל בה), אלא מאוחר יותר, לשם מיטוט הארמיה השלישית וצליחה בדרום. בכך רצה גונן לבצע מהלך הכרעה לכל אורך החזית עוד באותו יום. ב-09.30 הודיע גונן לברן ''להשמיד את כל הכוחות בסביבה עד 'מצמד' ורק אחר כך לעבור (לצלוח). התנועה חייבת להמשיך דרומה. אם אפשר לעבור ב'חיזיון' לנסות להעביר יחידה קטנה שתישאר על הגדה. לתפוס מאחזים קטנים בצד השני. לעבור מהר דרומה ל'מצמד' ושם לחצות''. אדן הסכים לנסות להתקרב לתעלה. גונן התקשר מיד עם המטכ''ל, וב-09.32 הוא הודיע לעוזר הרמטכ''ל, רחבעם זאבי (גנדי), שכוחות סיור קטנים של אוגדת אדן חצו את התעלה באזור המעוזים ''פורקן'' ו''חיזיון''. ב-09.38 הודיע אדן לגונן שאין הוא יכול להתקרב לתעלה ולצלוח אותה, כי הוא עסוק בקרב קשה נגד טילים וטנקים. אבל ב-09.45 הזמין אדן סיוע אווירי והורה למח''ט, גבי עמיר, לחבור ל''חיזיון''. גונן ששמע את זה, יכול היה להבין שאם פקודיו של עמיר עדיין לא הגיעו למעוז ''חיזיון'', הם בוודאי לא צלחו את התעלה. למרות זאת הוא לא תיקן את הודעתו למטכ''ל, כי היה בטוח שהצליחה תתבצעה בקרוב מאוד, ומדוע להקפיד על קטנות כאלה ביום הגדול ההוא? ב-09.50 הוא הודיע שוב לזאבי שכוחות סיור קטנים מאוגדת ברן צלחו את התעלה, כי חוד אוגדת אדן נמצא ליד מעוז ''חיזיון'', כי האזור נקי, יחסית, מאויב, כי יש שם גשר והוא עושה הכנות לצליחת התעלה בכוחות שריון. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f825d38673154c4.jpg)
לימים, כתב אדן: ''מהתנהגותו של גונן נראה לי כי בכך שהבהיר לי את כוונותיו, הרי זה כאילו ביצוען כבר הושלם... קשה, איפוא, למצוא קשר בין המצב לאמיתו לבין הערכת המצב (של גונן). וכן בין הדיווחים שאני מעביר לגונן - ובין הדיווחים שהוא העביר לרמטכ''ל. הרמטכ''ל שמע על הדיווח האופטימי, אך עדיין אינו מאשר. זה אינו מונע את גונן מלהורות לי ב-09.57 לתפוס מאחז בצד השני של 'חיזיון'''. ב-09.55 אמר גונן לשרון: ''חשוב לי מאוד להיות עם כוח קטן בצד המערבי. דבר שני, לרדת ליצור מגע עם 'החווה הסינית', ואחר כך את המשימה העיקרית באיזור 'מצמד'. האם אתה יוצר מגע עם הצד המערבי (של התעלה)?'' שעתיים ורבע לאחר התחלת ההתקפה הגיע גונן למסקנה שהשלב הראשון בתוכניתו, שלב ''אריה'', הושג במלואו, ויש לעבור לשלב ''דב''. סגנו, אורי בן-ארי, ושאר עוזריו הבכירים - לא הסבו את תשומת לבו לכך שאין לו שום בסיס למסקנה זו. מכאן, שהם היו שותפים לה, או שלא העזו לומר לגונן שהוא נמצא ''על הבנקט''. לא רק שהם לא הבינו או ששתקו, אלא גם מילאו את הוראותיו הרות האסון. ב-10.05 אמר אורי בן ארי לאדן בקשר ש''יש איזה סימנים קטנים של התחלת התקפלות (של המצרים), לכן מאוד חשוב להגיע במקסימום מהירות עם כל הכוחות לאורך כל הציר שלך מהצפון מ'מילנו' ועד למטה. להגיע למגע ולהשמיד, אחרת הם עלולים להסתלק (לברוח לגדה המערבית של התעלה)''. אדן הבין שלמפקדת החזית יש ידיעות משלה על התחלת התמוטטותם של המצרים, ולכן לא חשש להעביר אליה דיווחי שקר, שהרי המצרים מתמוטטים, ומי יבדוק אחר-כך מה בדיוק אירע בכל שלב ושלב בקרב? בשעה 10.00 התחילה בתל-אביב ישיבת ממשלה. אלעזר דיווח לשרים על התחלת מהלך ההכרעה בדרום והוסיף: ''אם זה יצליח - היום אחרי-הצהריים חיסלנו ראש-גשר. בתעלה יש המון חיל רגלים עם המון טילי נ''ט, וזה גורם לנו יותר נפגעים מאשר הטנקים שלהם... קודם כל נגמור עם ראש-הגשר. לכן זה לא יהיה בהכרח חזרה לתעלה. גם לברן וגם לאריק יש הרשות לתכנן ניצול הצלחה של מעבר תעלה... אינני יודע אם זה ילך או לא. כרגע ברן כבר מבקש אופציה. הוא מתקרב לאיזה גשר וחושב שהוא עומד עליו. אלוף הפיקוד מבקש רשות מראש. אני עוד לא נתתי... אני רוצה להיות בטוח שזו איננה פריצה צרה מאוד ופזיזה מאוד. אני מעדיף השמדת ראש-הגשר ואם נחשוב שזה מספיק מבוסס - הוא יקבל רשות לחצות את התעלה... אם ברן יגמור זאת עד הצהריים ויתייצב - בצד הזה בלבד או גם בצד השני - אריק יצא להתקפה על ראש-הגשר הזה (הדרומי)''. אילו היה הרמטכ''ל מעודכן כפי שהיה יכול להיות מהאזנה לרשתות הקשר, הוא היה יכול לדעת באותה שעה כי ההתקפה נכשלה. אלעזר לא הטעה אמנם את הממשלה בכוונת זדון אלא משום שהיה מנותק מן המציאות ועמו רוב אנשי המטה הכללי. האיומה בהחלטות גונן היתה לשגר את אוגדת שרון שלושים קילומטרים דרומה. אורי בן-ארי התקשר לשרון ב-10.15, והורה לו: ''היכון לתנועה דרומה. בגיזרה שלך יטפל ברן. תשמיד בדרך כל מה שתפגוש... כשתגיע לגידי אדע אם אתה נכנס לקרב עם השריון שממערב לגזרה הדרומית, או שאתה הולך ישר לצליחה ולכבוש את העיר (סואץ). למטה תצטרך לחצות ב'ניסן' ולעבור מערבה לפי המשימה''. ב-10.19 ביקש גונן בקשר מהמטה הכללי, לאשר צליחה של כוחות שריון ליד מעוז ''חיזיון''. אחרי דקה קיבל גונן מברק: ''רמטכ''ל לאלוף: יש אישור ל'חיזיון'''. את האישור לא נתן אלעזר אישית, אלא עוזרו, רחבעם זאבי. אלעזר היה אז, כאמור, בישיבת ממשלה. תוך כדי הרצאתו התבקש אלעזר לצאת מחדר הישיבות, וזאבי דיווח לו בטלפון, בקצרה, על ההתפתחויות הדרמטיות. לפי זאבי הורה לו אלעזר בטלפון לאשר צליחה. הביוגרף של אלעזר, חנוך ברטוב, מסתייג מכך. זאבי המשיך לדווח לאלעזר על הצלחות נוספות של ברן, וזאת עשה באמצעות ראש הלשכה של אלעזר, אבנר שלו. הוא קיבל אישור, באמצעותו של שלו, לצלוח בעוד נקודות מספר, ולשלוח את אוגדת שרון דרומה. ניהול קרב צליחה תוך כדי ישיבת ממשלה, מאות קילומטרים מן החזית, באמצעות טלפון שבור, גונן - זאבי - שלו - אלעזר, בעוד אדן לא התקרב אפילו לתעלת סואץ ולא שלט בחטיבותיו - היה יכול להיות קטע ממחזה אנטי מלחמתי של אריסטופנס, או של חנוך לוין. זה בדיוק היה האופן שבו ניהלה ''ליגה א''' של מפקדי צה''ל את מהלך ההכרעה, שלקראתו נערכו בצה''ל אימונים במשך שנים. זה, במבט מיקרוסקופי, אחד הגורמים העיקריים לחיכוך המפורסם בקרב, שעליו מדברים תיאורטיקנים צבאיים, זה הגורם הבלתי יציב שמשנה את תפקודה של המערכת מהומוגני למחותחת. דוד אלעזר ניסה לשלוט במהלך ההכרעה בסגנון הפיקוד ההדוק. הוא לא בטח באיש, בוודאי לא בגונן. אבל, לשלוט באופן הדוק במהלכים הטקטיים של הקרב ממרחק כה גדול, ובאמצעות ראש הלשכה אבנר שלו, שאיננו אינטלקטואל צבאי ולא פיקד בחייו על שום קרב, ובאמצעות רחבעם זאבי אשר הקרב האחרון שעליו פיקד היה בהיותו מפקד גדוד בתל-מוטילה ב-1951 (ראה ספרי, ''ההיסטוריה של הצנחנים א' - יחידה 101''), הרי זה לבחור את אופן הפיקוד הגרוע ביותר. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f825d38673154c4.jpg)
15. ממשלה של שוטים ב-10.20 הורה גונן לאדן לצלוח את התעלה במהירות האפשרית בסביבות ''חיזיון'' כדי שדיווחיו השקריים יהפכו לאמיתיים ואיש לא יבדוק את לוח הזמנים אם אכן תושג הצלחה. אדן השיב: ''אנחנו נעשה את העסק מה שיותר מהר'', ולפי מעשיו לא התכוון למה שאמר או שלא הבין במה הדבר כרוך. עד השעה 10.30 חיכתה החטיבה היחידה שהופעלה בחזית, היא חטיבת עמיר, לסיוע אווירי שלא הגיע, ואז התקדם עמיר מערבה ללא סיוע כזה. כבר אחרי שתי דקות הודיע עמיר לאדן שהוא ''משחק שמאלה ימינה בתוך אש ארטילרית כבדה, הדלקנו כמה כלים שלהם, יש לנו מספר פצועים, אנחנו לא מצליחים להתקדם''. אדן אמר לעמיר שעליו להגיע במהירות ל''חיזיון'', ושאל אם הוא מסוגל לעשות זאת. עמיר השיב: ''אי אפשר לעשות את זה אלא אם לצאת אחורה. יש כוחות משמאלי (של אוגדת שרון) שלא מועסקים שיכולים ראשית כל להיכנס לחיזיון''. אדן: ''לא רוצים לתת לי אותם, יתכן שאני אביא את החטיבה של ניר לעזור''. חמש דקות הרהר אדן מה יעשה, ואז הורה סוף סוף לניר לנוע עם חטיבתו מסביבות קנטרה דרומה, להגיע עד חטיבתו של עמיר, ולהמשיך למעוז ''חיזיון''. ''יש שם שלושה מעברים (גשרים). תעבור בהם ותאחז בצד השני. לפני שתעשה את זה בהתלהבות, תלמד טוב את המקומות''. הוא הורה גם לאריה קרן להעביר גדוד מחטיבתו לחטיבת עמיר. אדן התכוון לתקוף בכוח אוגדתי את המצרים ליד התעלה, ולהגיע ל''חיזיון''. אבל, הוא השהה את הפקודה לתקוף במשך ארבע שעות, בצפיה לסיוע אווירי שלא בא משום שהאמין כפי שרוב קציני צה''ל האמינו אז שהתקפה של חיל האוויר תמוטט את האויב ואז ישובו יחידות השריון לפעול כפי שפעלו במלחמת ששת הימים: ירדפו אחרי אויב בורח, או ירמסו אותו בשרשראותיהם. אדן לא הבין באותו שלב שלא רק הנ''ט המצרי ניטרל את הטנק הישראלי אלא שגם הנ''מ המצרי ניטרל את המטוס הישראלי. התמרונים הרבים שביצע אדן עם החטיבות שלו במשך אותן ארבע שעות היו ממזרח לקווים המצריים. בזמן שאוגדתו של אדן ביצעה התקפה סיבובית וכמעט לא באה במגע עם המצרים המשיכה, כאילו בעולם אחר (של שוטים) ישיבת הממשלה. דוד אלעזר קיבל דו''חות שוטפים בזמן הישיבה, על הצלחות בגדה המערבית של התעלה, מצב רוחו זינק כלפי מעלה והערכותיו הרקיעו שחקים כפי שהיו לפני המלחמה. האירועים בשנים וחצי הימים האחרונים לא לימדו אותו דבר שהרי כושר למידה היא תכונה אינטלקטואלית ואלעזר היה אנטי-אינטלקטואל. בסוף דבריו בממשלה הוא אמר: ''אם זה יסתיים היום כפי שאמרתי, לאורך התעלה פלוס ראש-גשר או שניים (ולפי מה שמנדנדים לי, יכול להיות שכבר יש ראש-גשר אחד בצד שני), תעמוד לפני השאלה: מה קורה הלאה. המשימה הראשונה היא לנקות את התעלה בצד שלנו, להתיישב חזרה במעוזים שלנו ולהתייצב בקו הפסקת-האש. שנית - להחזיק, אם אפשר ראש-גשר אחד או שניים בצד השני. שלישית - את פורט סעיד ופורט פואד אני רואה כמשימה התקפית ראשונה לשיפור קו הפסקת-האש ותשלום שמצרים צריכה לשלם עבור המלחמה. יש אפשרויות נוספות שלא הייתי רוצה היום לפתח אותן, אלא רק לומר עקרונית שאם יש לנו ראשי-גשר - אפשר לעשות יותר מזה''. כל הזמן שיגר גונן למטכ''ל דיווחים על אירועים שלא היו ולא נבראו. ב-10.40 מסר הרל''ש, אבנר שלו, פתק לאלעזר, והרמטכ''ל קרא אותו באוזני שרי-המחדל: ''הוקם ראש גשר אחד בגדה המערבית של תעלת סואץ''. לפי זאב שיף המקור לטעות זו היה דיווח של סמל מבצעים. לאחר שאלעזר השיב לשאלות אחדות של השרים, אמר משה דיין: ''אני רוצה להעיר משהו שהייתי רוצה שהרמטכ''ל ישמע, לפני שהוא עוזב. ישראל עלולה להימצא בעתיד הקרוב ביותר - אולי עוד הערב ממש - במצב שיופעל עליה לחץ סובייטי-אמריקני... ברגע שיהיה לנו טוב - ילחצו על הפסקת-אש. ולכן על מנת שלא לגרום קרע ביחסים עם ארצות-הברית - שבה אנו תלויים מאוד בענייני רכש - חשוב מאוד לשפר את הקווים תוך כדי המלחמה ולפני הפסקת-האש... ולפיכך - ואני בכל לבי בעד זה - לקחת את כל הקו הזה ואת פורט סעיד, אם זה ניתן באופן אופרטיבי. אם צה''ל לא יכבוש את הגיזרה הצפונית של התעלה ואת פורט סעיד, יהיה המצב שישראל איבדה שטח שהיה בשליטתנו קודם לפתיחת המלחמה, והיא תימצא במאזן שלילי... מה שאני רוצה להציע: שעקרונית נהיה מוכנים. שהערב תהיה ישיבת ממשלה, לא מפני שמחר בבוקר צריך לצאת למתקפה. אנחנו מתקרבים ללוח-זמנים שמכנסים את מועצת הביטחון, עם לחצים עלינו וכו'. אנחנו צריכים להיות במצב שאם יהיה אישור לעבור את הקו - עד שיגיעו למועצת הביטחון ולהסכמה אפילו של האמריקנים - כבר נהיה במצב אחר''. לפי הצעת ישראל גלילי, סיכמה גולדה מאיר את הדיון בהחלטה: הדיפת ההצבא המצרי אל מעבר לתעלה. הדיפת הצבא הסורי אל מעבר לקו הפסקת-האש ברמת הגולן. תוך כדי כך - הנחתת מכות לשני צבאות האויב. ראש הממשלה ושר הביטחון מוסמכים לאשר לצה''ל, ככל שתהיה אפשרות, לתפוס מאחזים צבאיים מעבר לתעלה (בצפונה ובדרומה) ומעבר לקו הפסקת-האש ברמת הגולן, לשיפור עמדותינו נגד מתקפות חדשות של האויב''. עד כמה היו מנהיגי ישראל מנותקים מן המציאות מצביעים לא רק האירועים בקו הדם אלא גם העובדה שאחרי ארבעה ימים, ב-12 באוקטובר ישראל בקשה משר החוץ האמריקאי הנרי קיסיג'ר לשכנע את הסובייטים לשכנע את נשיא מצרים אנואר סאדאת להסכים להפסקת אש באתר וסאדאת סרב. אחרי עשרים שנה ברור שבאוקטובר 1973 היתה לישראל ממשלה של שוטים. הרבה לא השתנה אחרי כן. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f825d38673154c4.jpg)
16. ''הנורמות של הפיקוד הקרבי'' בזמן שבתל-אביב התחילו המנהיגים הלאומיים להתחלק בפירות הניצחון, המשיכה אוגדת ברן לשקוע בחולות סיני. במקום התקפה אוגדתית (שבה יש 9-8 גדודים) תקף גדוד שריון מילואים אחד, בפיקודו של סגן אלוף במילואים חיים עדיני, מערך מצרי. עדיני סיפר: ''את חניון הלילה עשינו על כביש הרוחב, כשלושים קילומטרים ממזרח לתעלת סואץ ולמעוז 'מילנו'. בשלוש אחרי חצות בערך התחלנו לנוע בציר ''מאדים''. נעתי באופן רצוף אחרי גדודו של עמיר יפה. לא ידעתי שההתקפה מתחילה בשמונה בבוקר דווקא. בשעות לפני הצהריים הגעתי לציר 'חציצית' הוא ציר חיל התותחנים הנמצא כעשרה קילומטרים ממזרח לתעלה. קיבלתי פקודה לחבור לגדוד של עמיר. התקדמתי 'בחציצית' והגעתי לעמיר. עד אז לא נתקל גדודנו במצרים. גדודו של עמיר היה בעמדות סטאטיות, הטנקים שלו ירו לעמדות של האויב מרחוק וספגו הפגזה ארטילרית של המצרים''. ששון שילה: ''נעתי בין שני הגדודים. גבי עמיר היה הרחק מאחור. כשהגענו מול גשר פירדן התרשמתי שיש אפשרות להשתלט על הגשר. זאת לא היתה המשימה המקורית, לא קיבלתי שום פקודה לעשות זאת. נקטתי יוזמה אישית מקומית כפי שאני מבין את תפקידו של מפקד קרבי בקו הלחימה. אומנם בקבוצת הפקודות נאמר שהכוונה היא רק לסרוק מצפון לדרום הרחק מן המצרים, אבל אם ניתן למוטט את האויב בגיזרה חיונית מסויימת, חובתי, על-פי הנורמות של הפיקוד הקרבי, כפי שאני מבין אותן להתאמץ לעשות זאת. נאמנותי היא קודם כל לקיומו של עם ישראל ולקיומה של מדינת ישראל ולא לפקודה זאת או אחרת של מפקד שנימצא בבונקר באום-חשיבה {גונן} או למפקד שנמצא עשרה קילומטרים ממזרח לי {ברן}. ''פקדתי בקשר על יפה ועל עדיני לפנות מערבה עם גדודיהם, והתקדמנו, עדיני מצפון ויפה מדרום, באש ותנועה כמו בתרגיל, אל תעלת סואץ. כשהתקרבנו לאיזור המאוכלס מצרים פקדתי על יפה לעצור ולחפות על התקדמותו של עדיני. תכננתי לקדם את גדודו של עדיני מרחק מה ואז לעצור אותו להטיל עליו לחפות על התקדמותו של יפה. כאן היתה תקלה הראשונה: יפה נעצר הרחוק מן המקום שהוריתי לו, וכשעדיני התקדם נוצר פער גדול ביניהם. יותר מזה, יפה לא המשיך להתקדם ועדיני התקדם באש ותנועה וחיפוי פנימי של פלוגותיו''? ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f825d38673154c4.jpg)
17. ''המצרים התחילו לברוח, ניתן להכריע את המלחמה'' חיים עדיני: ''הסמח''ט, ששון שילה, פקד עלי לנוע במהירות מערבה לכיוון גשר 'פירדן' שליד מעוז 'חיזיון' ולהשתלט עליו. שילה אמר לי שאקבל סיוע ארטילרי ואווירי ושכוחות נוספים של החטיבה ושל האוגדה יפעלו לצידי ויחזקו אותי במקרה הצורך. לא הייתי בטוח שאקבל סיוע וביקשתי פירוט. שילה אמר: 'חיים, תקבל את כל הסיוע שאתה צריך. זוז!' עדיין לא הבנתי לאיזה תיפקוד לקוי נקלע צה''ל ובטוח הייתי שנזכה בניצחון מהיר. עם עשרים ושניים הטנקים שלי התקדמתי בשתי פלוגות לפנים ופלוגה אחת מאחור בדיוק לפי הספר. הבחנו מרחוק ליד התעלה בטנקים מצרים. ירינו והשמדנו אותם. ''ואז פרצה אש מן המדבר. מצאנו את עצמנו בתוך אוקינוס של חי''ר מצרי. כל חייל היה בתוך מחפורת אישית. הם ירו בנו מאות טילי סאגר, אר.פי.ג'י ומה לא?! זאת היתה אמורה להיות התקפה אוגדתית; לא חטיבתית ולא גדודית. מצאנו את עצמנו לבד בלב מערך האויב. ראיתי טילים נעים אל הטנקים שלי. פקדתי במקרופון על מפקדיהם לשבור ימינה ושמאלה, ללא הועיל. תוך דקה השמידו לנו המצרים ארבעה טנקים. התקדמתי עוד קילומטר אחד והגעתי עד למרחק חמש מאות מטר מהתעלה. זאת הנקודה הקרובה ביותר אל קו המים שצה''ל הגיע באותו יום. ''אלפי מצרים הקיפו אותנו. לא יכולנו לירות עליהם ממכונות היריה שלנו. לתותחינו לא היית שום משמעות. חרמ''ש לא היה לנו. נאלצנו לירות בעוזים וזה היה לעג לרש. ואז קרא דבר מדהים: המצרים יצאו ממחפורותיהם והתחילו לברוח. הם ברחו בהמוניהם. כמי שנלחם נגד הצבא בתוך טנק במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, חשתי את השכרון של ההצלחה. זה כמו אורגזמה. אני אוהב את הריח הזה של הגריז, הזיעה ואבק השריפה אחרי ירי התותח. אני אוהב את האקשיין הזה, הוא אדיר הוא חזק, כל זה יחד עם מנוסת האויב זאת ההרגשה הטובה ביותר שיכולה להיות. והאויב ברח. פשוט ברח. אני מקבל את זה שעם ישראל החליט להקריב את חייו של חיים עדיני ושל פקודיו. אבל שיבואו אחרים וינצלו את ההצלחה. ההכרעה של המלחמה כולה היתה מונחת לפני על משטח המדבר הושט היד וגע בו. יכולתי להיות גיבור ישראל של כל הזמנים. גבי עמיר ואברהם אדן יכלו להיות גיבורים לאומיים. רק צריך היה לעשות מעשה, והמעשה לא נעשה ולנו לא היה די אוויר לקצור את ההצלחה. והחבורה הזאת של אנשי הפלמ''ח ממלחמת העצמאות שניצלו את מגוייסי שנות החמישים, מפקדי גדודי המילואים של מלחמת יום הכיפורים, שלחו אותנו שוב ושוב למשימות. דדו, גנדי, גורודיש וברן, אלה לא עשו את מה שצריך היה לעשות, הם אשמים אישית במצב של צה''ל אז, בזה שלא בצענו את המשימה ובמותם של כל אחד מפקודי. אלה לא ניצלו את האופציה שנתנו להם פקודי ואני, ולא הכריעו את המלחמה ב-8 באוקטובר. ב-8 באוקטובר היתה צריכה להיות צליחה וצה''ל לא היה מוכן. תרבות שלמה קרסה חמש מאות מטר מגשר 'פירדן' ב-8 באוקטובר 1973 לפני הצהריים. אני הייתי שם. זה היה אפשרי. לא הרחק מאתנו היו יחידות מאוגדתו של אריק שרון וצפו במעשה. הם לא באו לעזור, בהתאם לפקודות מפורשות שקיבלו מגורודיש. אותם שלחו דרומה לגידי. איזה טמטום! אף אחד מאלה ששלחו אותי ולא עשו את המוטל עליהם לא יוכל להגיד לי מה היה שם לפני הצהריים חמש מאות מטר מגשר 'פירדן'''. ששון שילה: ''כשעדיני התקדם מערבה התחילו המצרים לברוח לתעלת סואץ, עלו על הגשר שהקימו ועברו לגדה המערבית. ברור היה שניתן להגיע עד קו המים ולהשתלט על ראש הגשר המצרי הזה, אולי אפילו לצלוח לגדה המערבית. ואז התרחש דבר מדהים: שמעתי בקשר את עמיר יפה פוקד על גדודו להסתובב מזרחה ולנוע בשדרה לאחור. התפרצתי לרשת שלו ואמרתי: 'עמיר, למה אתה עושה את זה?' הוא השיב: 'אזלה לי התחמושת ואין לי דלק. סוף!'. לימים הוא נהרג בתנועת דרכים והלב נצבט לי כשאני מדבר על כך. אך את האמת צריך לומר כפי שאמרתי אותה בעדותי לוועדת אגרנט כשעמיר היה עוד בחיים. לא סלחתי לו על כך. אם עמיר היה מתקדם יכלו שני הגדודים למוטט את המצרים בגיזרה וליצור תפנית במערכה בצפון תעלת סואץ ואולי אף במלחמה כולה. זה היה רגע של אמת שלא נוצל. לא היתה בקרב הזה מעורבות חטיבתית ולא מעורבות אוגדתית. ברן התנהג כמפקד דיוויזיה המנהל קרב של שלוש חטיבות שיריון בתקן מלא. הוא לא הבין שרק ארבע פלוגות נלחמו והן כמעט הכריעו את הקרב. הן היו זקוקות לסיוע. היה ביכולתו ובאמצעיו של ברן לסייע להן. אבל הוא היה רחוק מאוד ומנותק ממציאות הקרב. גבי עמיר התנהג כבריגדיר המנהל קרב של שלושה גדודים בתקן מלא. גם הוא לא הבין שיש לו כוח גדודי מפוצל ושעליו להיות בקו הלחימה ממש. אני התחננתי בקשר לשגר כוחות נוספים להפעיל סיוע ארטילרי ולשלוח מטוסים. הייתי כקול קורא במדבר''. חיים עדיני: ''על הדרך מולי הבחנתי בחיל מצרי בריא גוף. הוא אחז בידו אר.פי.ג'י. לפני שהספקתי לעשות דבר, הוא ירה. חשתי זעזוע אדיר בצריח. נפגעתי בפני ובידי. דם כיסה את פרצופי. חשבתי שהתעוורתי. אחרי שתי דקות התאוששתי. חלפה במוחי מחשבה שהפקירו את אנשי ואותי, ששום כוח לא יגיע אלינו ולא נקבל שום סיוע ארטילרי ואווירי כמובטח. הבנתי שעלי להציל את מי שלא נפגע. כל נימי נפשי הצהל''ית והשריונאית התקוממו בי נגד נסיגה. זאת היתה הרגשה נוראה. לפני דקה הסתערתי בראש גדוד טנקים, ואחרי דקה אני לא שווה כלום. שוכב בטנק פצוע. בעל מום. בכאב עצום השתלטה עלי ההכרה שאין ברירה ופקדתי לסגת. השארנו במקום עשרה טנקים פגועים ועשרים וארבעה הרוגים ונעדרים. כל אחד מהם מענה אותי עד היום.'' (השיחות הנ''ל עם חיים עדיני ודבריו בתוכנית הטלוויזיה הנ''ל. מקצת מן הדברים התפרסמו בסדרה טיים-לייף בכרך על השריון The Armored Fist ). ששון שילה: ''אם הגדוד של עמיר יפה או גדוד אחר היו נמצאים במקום כשעדיני נפגע ניתן היה להמשיך בתנועה לשלוט על הגשר ואז חטיבה אחרת היתה באה ומנצלת את ההצלחה.ברן עשה זאת אחרי שעות אחדות והכניס לגזרה את גדודו של אסף יגורי. כך הוא הלך מן הפח אל הפחת. כשעדיני נפצע וגדודו התפזר בקשתי מגבי עמיר שימנה את יום טוב למג''ד. יום טוב התחמק וביקש למלאתפקיד של קצין אג''ם חטיבתי. פקדתי על סגנו של עדיני לתפוס פיקוד אבל התברר לי שהוא נמצא הרחק מאחור. ביטלתי את המינוי זה ומיניתי למג''ד את אחד ממפקדי הפלוגות - יעקב זעירא מקיבוץ יגור. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f825d38673154c4.jpg)
18. ''סדר חדש ושלום חדש'' המח''ט עמיר דיווח לאדן: ''אני עם מעט כלים (טנקים). כלים רבים דולקים אצלי כבר''. ב-11.25 דיווח עמיר לאדן: ''מרבית הכלים שלו (של עדיני) בוערים וקוטלים את האנשים שלו מסביב. צריך מהר מטוסים על הצד השני של התעלה בשביל לשתק אותם''. אדן דיווח לגונן: ''אנחנו קרובים למים. יש לנו הרבה נפגעים, הרבה מאוד כלים בוערים מטילים. אני מוסיף לשם עוד הרבה כוחות, אבל אנחנו צריכים גם את הסיוע''. שעה אחרי שאדן פקד על ניר לנוע דרומה ולהתחבר עם עמיר, עדיין היה המח''ט הצפוני של האוגדה נע לאיטו בתנועה זהירה הרחק מקו הדם. ב-11.32 התקשר אליו אדן: ''אתה לא נע בכיוון הנכון, כפי שדיברנו, אתה היית צריך להגיע לנקודה 275 ואתה נע יותר מדי על ציר 'חציצית'. עזוב אותה ונוע מערבה במקום שאתה צריך להימצא''. ניר השיב שהוא נמצא בדרך הנכונה ומגיע לאן שנשלח. אדן לא הסתפק בתשובה הזאת, גער בניר ואמר: ''אני רוצה שאתה תגיע ל-294, כך שעל 'חזיזית' אפשר לנוע רק עד לציר. רק עד לציר. רק עד ל-238. משם צריך לשבור לכיוון מערב''. מן התדרוך אפשר לחשוב שמדובר במפקד כיתה הססן, אבל היה מדובר במפקד ''חטיבת פנצר''. לא כך חזו גודריאן וישראל טל את תיפקודם של מפקדי חטיבות השריון, ואת סגנון הפיקוד של מפקדי דיוויזיות השריון. גונן לא התייחס ל''קטנות'' שכאלה, כמו ליקויים בקרב המשולב שריון-אוויר, והתמהמהות במילוי פקודות ומשימות מצד מפקדי חטיבות. הוא פקד על קלמן מגן ליטול את הפיקוד על כוחות החרמ''ש, החי''ר, סיירת מטכ''ל, כמה מחלקות טנקים וסיירת ''שקד'' בבלוזה ובסביבתה, ולהיות כוח פיקודי עצמאי. הוא הטיל עליו להגיע עם הכוח הזה למעוז ''מילנו'' שמצפון לקנטרה, לתפוס שם גשר מצרי ולהעביר עליו מחלקת טנקים לגדה המערבית של התעלה. בגדה המזרחית התבקש מגן ''לטהר את כל קו התעלה ממצמד צפונה''. מגן שאל: ''אתה רוצה שנגיע גם לפורט סעיד?'' גונן: ''לא עכשיו. אם אני אשכח אותך תזכיר לי יותר מאוחר את פורט סעיד''. עד כדי כך היה הרמטכ''ל בטוח שהמצרים הוכרעו בדרום שהוא החליט לבקר במטהו של יצחק חופי בצפון, לראשונה מאז פרוץ המלחמה. בשעה 12.15 בהיותו בשדה-דב, הועברה אליו בקשת גונן לאשר צליחה של אוגדת שרון בשעות 16.00 - 18.00 ולכבוש את העיר סואץ. אלעזר אישר מבלי שהתיעץ עם שר הביטחון. ניכר היה שרמטכ''ל המחדל חזר לעצמו ובגדול. ישראל טל סיפר בהרצאה ב-1979 כי ''ב-8 באוקטובר היתה התרוממות רוח בזמן מהלך התקפת הנגד בסיני וברמה. התחילו לחגוג את הניצחון, לא רק אנחנו, אלא גם האמריקנים, שאיתם קוים מגע שוטף מדי כמה דקות. לשיא הגיעו הדברים, כאשר הכניסו פתק לראש המטה הכללי בישיבה של הממשלה, שבו נאמר שאנו נמצאים (כביכול) בצד השני של התעלה. באותו יום דיברו בפיקוד העליון ובדרג המדיני על תוכניות שלאחר המלחמה, על סדר חדש ושלום חדש.'' (עמנואל ולד, ''קללת הכלים השבורים'', 1987). דברים אלה של סגן הרמטכ''ל מבססים את אחד הטיעונים המרכזיים שלי בספר הזה, שבהתקפת ה-8 באוקטובר התכוונו ראשי מערכת הביטחון למהלך הכרעה, לא רק במלחמה הזאת אלא גם בסכסוך היהודי-ערבי. בניגוד לעמדות שנקטו (ונוקטים) טל ואחרים מאז תום מלחמת יום הכיפורים, הם סברו עד 8 באוקטובר שניתן להגיע לפיתרון המדיני של הסכסוך היהודי-ערבי באמצעות מהלכים צבאיים. תגובות !! כמה עצוב כבר שנים רבות מדברים על ההתקפה הכושלת של ה-8 באוקטובר. מעולם לא הכרתי שרשרת של תקלות בו-זמנית החושפות בבת-אחד את הכשלים בצבא: ברמה האישית: איכות מפקדים לקויה. חשד גדול לגבי אברהם אדן ויותר מחשד לגבי שמואל גונן. ברמה של שרשרת הפיקוד: אלוף הפיקוד מזין את הרמטכ''ל בדיווחים דימיוניים עקב אי-הבנה של תמונת המצב עם תוספת הגונה של משאלות-לב. הרמטכ''ל לא טורח לאמת את הדיווחים ממקור ראשון ורץ לספר לחבר'ה בישיבת ממשלה. גם חברי הממשלה חובבנים גדולים. יריבות אישית בין אדן לשרון מונעת שיתוף פעולה ביניהם ועקיפת הטמבלים הממונים עליהם. לכולם בוער לסיים את המלחמה כמה שיותר מהר (שיקול צבאי אומלל לכל אורך ההסטוריה שפעמים רבות לא הביא לחיסכון בקורבנות). - כמה עצוב לק''י רוני לי זה לא חדש. קראתי וגם שמעתי בעל פה מאורי פעמים רבות. בזמנו גם ניסיתי לעשות משהו לשיפור המצב ולא צלח בידי. אבל, תראה ממשלת ברק היתה ממשלת גנרלים לכל דבר - פשוט אלופי המטכ''ל התישבו סביב שולחן המששלה וניסו לנהל את המדינה. התוצאה באזרחות מלמדת על מצבם בצבא. שנה טובה אליצור עוד יותר עצוב שאחרי שלושים שנה כשנגעו פה ושם המתדיינים באמצעי התקשורת האלקטרונים והכתובים בכשלון מהלך ההכרעה של המלחמה, התעלמו המתייחסים מן הכשלים האמיתיים של אותו מהלך. מה שמלמד שהלקחים לא נלמדו ולא הופנמו אלא טוטשטשו. ---- אורי הנקודה המכרעת היא: אתה נעזר בחארות אורי, איננו מסוגלים לבצע ביעילות פעולה מתואמת. הבעייה אינה הפוליטיקאים הסהרוריים, ולא הדברים שמהרגע שנוסחו בבהירות, חזקה על X כאילו הדברים בוצעו בפועל. גם זאת. אבל שורש החולשה הישראלית, בכל מערכת שהיא, מתבטא היטב בקטעים הבאים: יפה נעצר הרחוק מן המקום שהוריתי לו, וכשעדיני התקדם נוצר פער גדול ביניהם. יותר מזה, יפה לא המשיך להתקדם ועדיני התקדם באש ותנועה וחיפוי פנימי של פלוגותיו''? שילה אמר לי שאקבל סיוע ארטילרי ואווירי ושכוחות נוספים של החטיבה ושל האוגדה יפעלו לצידי ויחזקו אותי במקרה הצורך. לא הייתי בטוח שאקבל סיוע וביקשתי פירוט. שילה אמר: 'חיים, תקבל את כל הסיוע שאתה צריך. זוז!' ''כשעדיני התקדם מערבה התחילו המצרים לברוח לתעלת סואץ, עלו על הגשר שהקימו ועברו לגדה המערבית. ברור היה שניתן להגיע עד קו המים ולהשתלט על ראש הגשר המצרי הזה, אולי אפילו לצלוח לגדה המערבית. ואז התרחש דבר מדהים: שמעתי בקשר את עמיר יפה פוקד על גדודו להסתובב מזרחה ולנוע בשדרה לאחור''. אין לבצע פעולה מתואמת כך שתקבל גיבוי וחיזוק בעיתוי הקובע. זהו שורש חוסר היעילות הישראלית ומקור קריסת המערכות בארצנו. ברגע המכריע משאירים אותך לבד בצריח, מול היריב או המשימה, כשהאחרים הרחק מאחור, הבטחות לסיוע ולגיבוי מנותצות לרסיסים. איזה איש ביצוע מאיתנו לא מכיר את החווייה הישראלית המרנינה הזאת: ברגע קובע אין על מי לסמוך, מערך התמיכה כולו התאיין, X או Y משום מה הרחק מאחור. במקרים יותר בעייתיים אלה גם תוקעים לך סכין בגב ברגע מכריע. למה? מילא, אל תעזור, אבל למה סכין בגב? והתשובה - דפוס נוורוטי לא נשלט. זה שורש קירבונם המערכתי של אלה שעמדו בפרץ בוועדת אור. זה שורש התחושה של ''איש לאוהליך ישראל'' בכל מישור. התאום לא יתממש, אין על מי לסמוך. במילים אחרות, אתה ''נעזר'' בחארות. - בלא ב'חארות' אלא בנמושות דהיינו באנשים המפחדים לסכן את שרידותם. וככל שהסכנה גדולה יותר כך הם בורחים יותר לאחור. זה טבעי ולכן טבעי שרוב המערכות מתפוררות. - השאלה היא למה את הנמושות מקדמים כאן ואילו את בעלי האומץ והיכולת קוברים ודופקים. אריק שרון למשל הינו אחד האנשים הבודדים בצמרת שנותן גיבוי, ואינו מפקיר ידידים ופיקודים. ודווקא ממנו עשו דמוניזציה וניסו לדחוק את רגליו, לסרבל את קידומו, ולעשות לו רצח אופי. מה מקור המציאות הזאת בה כל ממזר מלך, הקרצייה תתנשא ועלוב הביצוע והנפש ישלוט בגדוד? 39. האלוף ישראל טל זכה בפרס בטחון ישראל בעזרת שקרים http://rotter.net/forum/gil/6056.shtml#39 האלוף ישראל טל זכה בפרס בטחון ישראל בעזרת שקרים והונאה בהיקף רחב של חברי ועדת הפרס. בגילוי המדהים הזה על האלוף ישראל טל, שהיה סגן הרמטכ"ל במלחמת יום הכיפורים 1973,והיום עדיין משמש סמכות "הילכתית" צבאית עליונה ואחראי על פיתוח טנקי המרכבה, עד היום, מופיע בספרו של ד"ר אורי מילשטיין, "קריסה ולקחה" על המלחמה. (ציטוט מהספר (שם, עמוד 141):
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/4141febb58d45ae8.jpg)
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/4141fefb59a1a445.jpg)
![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו. |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
08:52 07.08.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
6. גורדיש על דיין:''כדור אחד ליד העין יספיק לו''
בתגובה להודעה מספר 0
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
פרסום ראשון: הקשר האישי של גורדיש מספר איך תכנן אלוף פיקוד דרום במלחמת יום הכיפורים להתנקש בחייו של משה דיין. מאת: בן כספית מעריב.![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f31e8a842426479.jpg)
פורת וגורודיש ב-1973. צילום ארכיון ''הוא היה צלף מעולה. הוא היה פוגע בראש של דיין בלי בעיות ואמר: 'כדור אחד יספיק לו – כדור אחד ליד העין'''- כך אומר בראיון בלעדי ל''מעריב'' עמיר פורת, קשרו האישו של גורודיש (שמואל גונן ז''ל), אלוף פיקוד דרום במלחמת יום הכיפורים. במשך שלושה עשורים שמר פורת אוצר המכיל את קלטות רשת הקשר של פיקוד דרום במלחמת יום הכיפורים, יומני מלחמה שנכתבו זמן קצר לאחריה בפיקוד דרום ותמונות היסטוריות נדירות שצילם בעצמו מהיום הראשון של הקרבות. הכל – מגובה במסמכים מקוריים, חלקם בכתב יד, שנכתבו בזמן אמיתי על ידי חלק מגיבורי ההתחרשות.
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f31e8ad424634c3.jpg) עמיר פורת השבוע. צילום: רובי קסטרו כקשרו האישי ואיש אמונו של של גורודיש מילא פורת אחר הפקודה שקיבל, ללא עוררין. גורודיש פקד עליו לשמור את החומר בכספת, וכך הוא עשה. עכשיו, במלאת 30 שנה למלחמה, החליט פורת שהגיעה הזמן להציג את החומר, ולכן פנה ל''מעריב''. ברגישות וכאב הוא מתאר את שעבר על הבוס שלו, ובעיקר את ימי הסבל שלאחר המלחמה, שכמעט הניעו את גורודיש לבצע מעשה נואש: לרצוח את שר הביטחון משה דיין ולהתאבד. ''הוא הרגיש שכל ההיסטוריה פונה נגדו. הוא היה בדכאון עמוק ופחד כל הזמן שיהרגו אותו. הוא אמר לי תמיד ללכת מאחוריו כי היה בטוח שיוציאו אותו להורג'', נזכר פורת, ''היה לו אקדח מגנום תופי, מאוד מיוחד, והוא היה צלף מעולה. תמיד היינו מתחרים בינינו. בתום המלחמה, לפני פגישה שהיתה לו עם דיין, הוא בירר איזו שמירה מקבל שר הביטחון. כשסיפרו לו שאין שמירה בחדרו – הוא נרגע שלא יהיה מאבטח שיפריע לו. - אתה חושב שהוא היה יורה בדיין ומתאבד? ''אני מאמין שכן. הוא לא אמר לי את זה ממש. הוא אמר לי: 'אותי למשפט לא יקחו על זה. אני לא אתן להם את התענוג'''. - אז מדוע הוא לא מימש את התוכנית? ''מי שהציל את דיין היה העיתונאי רינו צרור. זה סיפור מוזר. בימים שקדמו לפגישה שלו עם דיין אני יצרתי קשר עם אורי אבנרי. הבאתי אותו עלינו למשרד הקטן, הראינו לו את כל החומר. אבנרי שלח אלינו עיתונאי צעיר שלו, רינו צרור. הפגישה לדיין הייתה מיועדת ליום רביעי, ביום שלישי יצא 'העולם הזה' עם הסיפור. הוא ראה את העיתון ושמח: 'העיתון הזה מציל את דיין'. הוא החליט לרדת מהתוכנית שלו''. - לדעתך הוא התחרט? כן. אחרי שנים נסעתי לבקר אותו באפריקה. הוא אמר לי: 'הייתי צרך לגמור את העניין באותו יום. הייתי צריך לירות בו'''. *** הסיפור המלא יפורסם מחר במוסף השבת של ''מעריב'' http://images.maariv.co.il/channels/1/ART/521/062.html ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
18:08 08.08.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
8. מה קרה לאותה נבחרת נפלאה שהיתה מופקדת על.....
בתגובה להודעה מספר 7
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ביטחון מדינת ישראל...?! 1. כיצד קרה שאומה וצבא שביוני 1967 הפליאו את העולם במלחמת בזק יעילה...? 2. מה קרה לכל אותן יחידות נועזות שבמלחמת ההתשה שולחו לסידרת פשיטות קומנדו מוצלחות ונועזות ללב מערכי האוייב...?? 2. שר הבטחון של 1973-יום כיפורים, הוא אותו אחד שהשרה בטחון בשנת -ששת הימים 1967, מה קרה לו.....למשה דיין ?? 3. הרמטכ"ל של שנת 1973 הוא אותו אחד שפיקד בהצלחה על החזית הסורית בשנת 1967-ששת הימים, מה קרה לו...לדדו ז"ל?? 4. סגן הרמטכ"ל של שנת 1973-יום הכיפורים הוא אותו אחד שבשנת 1967-ששת הימים, היה מפקד גייסות השיריון ולזכותו היתה הכנת הכוח להבקעה קרקעית והכריע את מערכי האוייב, מה קרה לו...לישראל טל?? 5. אלוף פיקוד דרום הוא אותו אחד שבשנת 1967-ששת הימים סיים את המילחמה כמפקד חטיבת שיריוןבעל יוקרה יותר מכל מח"ט אחר בחייל שהתקדמותו בסולם הדרגות היתה מהירה, מה קרה לו.... לשמואל גונן-גוראדיש ז"ל?? 6. ראש אגף מודיעין של שנת 1973-יום הכיפורים הוא אותו אחד שבשנת 1967 היה סגנו של אהרון יריב ראש אמ"ן, מה קרה לו... לאליהו זעירא?? @ לסיכום...:- מה קרה, מה אירע "לאותה חבורה נפלאה שלעיל", שכל אחד מחבריה וכולם נבחנו והצליחו, לכאורה, להיות מופקדים על בטחון ישראל...?? @ מה קרה להםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםם ?! כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
13:53 14.08.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
22. הוא ידע. {אז} הוא יודע {כיום} אורי דן על....
בתגובה להודעה מספר 8
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
כמו ששרון לא הופתע מול המצרים, והזהיר מפני מעשיהם בחסות הפסקת האש, כך הוא לא יופתע עכשיו, מול הפרות הפלשתינים את הפסקת האש. מאת: אורי דן נשיא מצרים המנוח, אנואר סאדאת, לא צריך היה להמתין 30 שנה לפרסום הקלטות הסלקטיביות של האלוף שמואל גונן גורודיש, כדי לדעת מי באמת דפק אותו בתעלת סואץ באוקטובר 1973, מי בדיוק שיבש והכשיל את האופנסיבה המוצלחת שלו, שהפתיעה את ישראל ב-6 באוקטובר. כשהנשיא המצרי נחת לביקור ההיסטורי בישראל, כארבע שנים לאחר מכן, בדצמבר 77', שמע כל העולם בשידור חי ששאלתו הראשונה אל ראש הממשלה מנחם בגין היתה: "האם גם גנרל שרון נמצא כאן?". כשסאדאת לחץ את ידו של שרון, אמר לו בבדיחות "רציתי ללכוד אותך שם (בתעלת סואץ)", ושרון השיב לו בחיוך "אתה יכול ללכוד אותי כאן - בשלום". סאדאת הצליח להמם את הישראלים בשלב הראשון של המלחמה בגלל מחדל כפול של ישראל. ראשית, ההנהגה המדינית בירושלים נרדמה. שנית, ההנהגה הצבאית העליונה כשלה בקריאת מפת הקרב. עם כל הזיכרונות של המלחמה המרוחקת ההיא, טבעי ששרון, עתה כראש ממשלה, לא נרדם, והוא ער לחלוטין לתוכנית ההונאה של ארגוני הטרור הפלשתיניים, בעיקר ברצועת עזה, להכין את אופנסיבת הטרור הבאה. הברחות הנשק לתוך רצועת עזה דרך המנהרות ממצרים נמשכות. שלטונות מצרים משחקיםמשחק כפול. עוצמים עין, למרות יכולתם לפעול נגד המבריחים, ובאותו זמן שולח חוסני מובארק חיוכים לישראל, בניסיון להרדים אותה, שיש להמשיך בהפסקת האש, אף שעתה חידשו גם המתאבדים את התקפותיהם. אבו-מאזן ומוחמד דחלאן מצהירים במפורש, בניגוד למפת הדרכים, שאין הם מתכוונים כלל לפעול נגד החמאס והג'יהאד האיסלאמי, אפילו ברצועת עזה, שנמסרה לאחריותם הביטחונית המלאה, למרות שהארגונים ממשיכים לפתח ולנסות את הקסאם. תוך שמירת הפרופורציות, כמובן, מעשי ההונאה הפלשתיניים האלה אולי עלולים להוליך שולל את ראש צוות המפקחים האמריקני, ג'והן וולף, אבל לא את הישראלים הזוכרים את הטילים המצריים של אוגוסט 1970. באותו חודש, לפני 33 שנה, הסכימו המצרים להפסקת אש, בתיווך ארה"ב, לאחר שחיל האוויר הישראלי גרם להם אבידות כבדות במערב תעלת סואץ, ממש כפי שהחמאס והג'יהאד הכריזו הודנא רק לאחר שישראל היכתה בהם קשות. ביום בו נכנסה הפסקת האש לתוקפה, ב-8 באוגוסט 1970, הזיזו המצרים קדימה, לקרבת תעלת סואץ, את סוללות הטילים נגד מטוסים מתוצרת סובייטית, שסיפקה להם מוסקבה. שרון, אז אלוף, מפקד חזית הדרום, פנה מייד למטה הכללי ולממשלה ותבע להשמיד את בסיסי הטילים, ולא להשלים עם הפרת ההסכם המצרית. הוא הסביר שהשלמה עם ההפרה תאפשר למצרים בבוא היום לחצות את תעלת סואץ בחסות מטריות הטילים. לא רצו לשמוע לו ודחו את פניותיו ותוכניותיו. ב-6 באוקטובר 73' חצה השריון של סאדאת את הסואץ בחסות מטריית הטילים שפגעו אנושות במטוסים הישראליים. מי שחושב שבאוגוסט 2003 ראש הממשלה הישראלי שוכח את אותה סכנת הונאה של קידום הטילים המצריים של 1970, כשהפלשתינים מצטיידים עתה בטילי קסאם והחיזבאללה ערוך עם הטילים שלו, כנראה שעדיין לא הפנים מיהו באמת אריאל שרון. http://images.maariv.co.il/channels/1/ART/524/325.html ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
05:34 17.08.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
28. מלחמת יום כיפור, גירסת אל-ג'זירה =תבוסת ישראל
בתגובה להודעה מספר 22
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
http://images.maariv.co.il/cache/ART524725.html נשמע מעניין מאוד, אני ארצה לראות את הסרט הזה. ברור שהתעסקות עם המלחמה הזאת לא נגמר, וטוב שכך. למחמת יוה"כ היא ללא ספק ציון הדרך היסטורי החשוב ביותר בתולדות המדינה אחרי מלחמת השחרור. מדינת ישראל שינתה את פניה אחרי המלחמה הזאת, ויעברו שנים רבות עד שנוכל להביט על הפרספקטיבה ולהבין שמאז אנחנו רק צוללים וצוללים. היה עד אז, ויש מאז... לגבי ההסתכלות הערבית כאילו הם ניצחו במלחמה. זה לא חדש, כבר שנים שזו התחושה בעולם הערבי. צריך גם לזכור שללא התחושה הזאת, סעאדת לא יכול היה לחתום איתנו על הסכם שלום, ואנחנו מצידינו לא היינו מוסרים את סיני. Skippy מבחינה צבאית הם הפסידו, אין בזה ספק. מצד שני מבחינה מדינית, אין ספק שהם ניצחו: 1. הפלת ממשלת גולדה 2. הסכמי שביתת הנשק כוללים: שדות הנפט מדרום סיני כשטח מפורז+ פינוי ישראלי של קו התעלה 3. החזרת רפיד וקוניטרה לסורים 4. שטח מפורז ברמת הגולן ללא כוחות צבא ישראלים+כניסת כוחות או"ם לשטח הישראלי בגולן. הנצחון הגדול במלחמת יום כיפור היה של האמריקאים. החלשה של ישראל ומצרים ופיתוח תלות שלהם בארה"ב תוך התחלת תהליך של דחיקת הסובייטים מהאזור. לא לשכוח את קיסינג'ר ואת מדיניות ארה"ב לתת לישראל להקיז דם לפני שארה"ב תתערב להטות את כף המאזניים לטובתה ולעצור את ישראל לפני שהנצחון הצבאי שלה יהפך להיות גדול מידי. Quant SKIPPY, אני חולק עליך רק בדבר אחד: ההתדרדרות שלנו לא התחילה, לדעתי, במלחמת יום הכיפורים, אלא לאחר האופוריה של ששת הימים. האירוע הטראומטי הבא אחריו בסדר גודל, המבטא את התדרדרותינו המוסרית בעיקר - הוא סירוב הפקודה של אל"מ גבע. אין לזה אח ורע באף צבא בעולם. תכלת תכלת, לא בכדי לא כתבתי ששת הימים. מותר למדינה צעירה (בת 19) להיות באופוריה אחרי נצחון כ"כ מרשים. אפילו ארה"ב של אמריקה, היתה ועדיין נמצאת באופוריה של אחרי הנצחון הפעוט (באופן יחסי) על עיראק עם צבא של מעצמה בשנת 2003. ההתדרדרות החלה אחרי מלחמת יוה"כ, כי אז חייבים היינו להבין שזהו זה, יש לשים קץ לשלטון על עם אחר, יש לשים קץ באחזקה של השטחים הכבושים (כבושים, כבושים, כבושים). אין לבוא בטענה לקברניטי הארץ אחרי 68 על כך שלא קיבלו את תוכנית אלון, יש לבוא אליהם בטענות שלא עשו זאת אחרי 73... אז מוכרחים היינו להבין שזהו זה, אנחנו כאן לא לבד. התוצאה של תחילת ההתדרדרות של אוקטובר 73, הביאה עלינו את האינתפאדה הזאת. היא ולא אוסלו!!! גם אלף ואחת יצחק רבינים, ומליון פרסים, ביילינים, ברקים, ביבים ושרונים, לא גרמו לתעוב ולשנאה הדו צדדים הזו לחלחל לדם של שני הצדדים, כמו תוצאותיו של החורף הארור ההוא - 1973 !! ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
02:08 07.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
64. עולם הפוך: הערבים רואים במלחמת יום הכיפורים..
בתגובה להודעה מספר 28
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 07.10.03 בשעה 02:12 בברכה, פילוביץ שחף נצחון ואנחנו רואים בה תבוסה... כלי התקשורת הסורים עוסקים ב"ניצחון על ישראל" לפני 30 שנה.הם כמעט לא נוגעים לענין התקיפה שהיה. חיילים סוריים מונעים מכתבים להתקרב למתחם המחנה. תושבים אמרו לכתבים שהמחנה שימש לפני שנים פלשתינאים לאימונים, אך הוא נטוש ומשמש לפיקניקים,,,,,, NFC הערבים רואים במלחמת יום הכיפורים נצחון, ואנחנו רואים בה תבוסה... תבוסת ישראל נובעת 1. מחוסר האמון שנוצר בין הציבור למערכת הצבאית ולמדינאים. 2. בין מפקדים לפקודים. 3. הרגשה שחורבן בית 3 מתקרב. 4. אובדן של 2700 חיילים שרבים מהם מתו לשווא (כתוצאה ישירה של היהירות והשאננות שאפפה את אנשי מערכת הבטחון והממשלה). הערבים היו ונשארו שבטיים פרימיטביים וברברים מבחינתם הכבוד קודם לחיים הם גוזמנים ומשעובדים לדמיון פורה והזוי וכדי למנוע עד כמה שאפשר מלחמה נוספת אנו מאפשרים להם לחיות באשליות ולהתעלם מכמה עובדות: 1. צה"ל עצר 10 קילומטרים מדמשק ו-101 ק"מ מקהיר. 2. סוריה ומצריים איבדו אלפים רבים של חיילים, נשק, טנקים ומטוסים רבים. ישראל לא הובסה ב-73!!! אמת, היה מחדל, ומדינות ערב השיגו הפתעה והצליחו להפתיע את צה"ל - אבל, למרות תנאי הפתיחה הגרועים, ולמרות כל הבעיות הפנימיות, צה"ל השיג נצחון מזהיר, אחד הגדולים בתולדותיו. אין לי מושג למה מתייחסים למלחמת יום הכיפורים כאל תבוסה. ברור מדוע מצרים וסוריה רואות ביום הכיפורים נצחון (ולו רק ביומיים-שלושה הראשונים). לא ברור מדוע אנו משתתפים בשקר הזה. מצגת מצרית על נצחון 30 השנים על ישראל יותר ברור מזה אין ( חיים באשליה ) http://www.sis.gov.eg/oct-war/html/oct.htm בתודעתם הם משוכנעים שהם מנצחים מה שאנחנו לא מצליחים לתפוס זה שבתודעת הערבים כפסע בינם ובין נצחון והכרעה מחלטת שלנו. הם משוכנעים בניצחון ביום כיפור, בלבנון, באינטיפאדה א' והם גם משוכנעים שאינטיפאדה ב' אוטוטו מסתיימת בניצחונם. כל הזמן מוכרים לנו שהם פועלים מייאוש ואני משוכע שהם פועלים מתוך הלך רוח משיחי שההכרעה לטובתם קרובה. אמונה שטבועה בתודעה היא כלי נשק חזק, דבר שאצלינו יפי הנפש הצליחו להרוס. זו הסיבה שאני חושש להמשך הם רוכבים על גלי ניצחון ווירטואליים ואנחנו שוקעים לדיכאון לאומי...!! ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
03:56 09.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
68. ממר''י: מי ניצח ב73 ?? הגרסה הערבית.......
בתגובה להודעה מספר 64
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
העיתונות הסורית קבעה כי מלחמת 1973 היתה "נקודת מפנה אסטרטגית בהיסטוריה של הסכסוך הערבי-ציוני" ואף "האירוע הבולט והחשוב ביותר בשליש האחרון של המאה העשרים". ממדוח אל-אוס, בעל טור ביומון מפלגת השלטון הסורית, "אל-בעת'", כתב שבמלחמת 1973, סוריה "קבעה אופציה אסטרטגית והיא שחרור האדמה מן הכיבוש הציוני." "עובדה נוספת שאין לגביה מחלוקת", כתב ח'לף אל-ג'ראד, "היא שהמנהיג הנצחי, חאפז אל-אסד, היה המתכנן, המכוון, והמוח האסטרטגי שהשקיע מאמצים בלתי רגילים כדי לאגד את כוחותיהם של הערבים למען הרגע ההיסטורי הנפלא הזה. הוא הפגין במהלך המלחמה ובמו"מ המסובך גאוניות יחידה במינה."
למרות שה"גאוניות" של הנשיא חאפז אל-אסד בתכנון וניהול המלחמה עמדה במוקד רבים מן המאמרים, הקפידה העיתונות הסורית להדגיש כי המלחמה היתה מבצע סורי-מצרי משולב שהצלחתו נבעה מהסולידאריות הערבית.
"מלחמת 1973 גיבשה במציאות את המשוואה הערבית המוצלחת לטיפול בסכנות ובמקרי התוקפנות כלפי האומה הערבית בכמה מקומות", כתב אבראהים אחמד ב"אל-בעת'". "המפגש הערבי-ערבי – מתוך אחדות, מתוך סולידאריות, או אפילו, כמינימום, מתוך תאום – הוא הערובה להדיפת הסכנות המאיימות על המולדת ולהגנה על הביטחון הלאומי ערבי שיש להתמקד בו בבניית מעמד רם עבור האומה הערבית בעולם שלוקח בחשבון רק את החזקים." בעיתונות הכלל ערבית נעשה מעין חשבון נפש של מצב הערבים ב-1973 בהשוואה למצבם כיום. עורך היומון הלונדוני הרדיקלי בשפה הערבית, "אל-קדס אל-ערבי" ביכה את מר גורלה של סוריה ששלושים שנה אחרי, אינה מעיזה להגיב על הפצצה ישראלית בשטחה: "ההפצצה הישראלית על סוריה מדגישה את פשיטת הרגל של ממשלת אריאל שרון והתמעטות האלטרנטיבות שלה... שרון בחר במטרה הקלה ביותר.
הוא יודע היטב שסוריה כיום איננה סוריה של לפני עשרים או שלושים שנה והמצב הערבי אינו המצב הערבי שרווח במהלך המלחמה של השישה באוקטובר 1973 כלומר לפני שלושים שנה בדיוק. לכן, הוא שלח את מטוסיו להפציץ את השכונות הצפוניות של דמשק כשהוא יודע בוודאות שלא תהיה שום תגובה צבאית סורית. מטוסי הקרב הסורים נותרו במחבואיהם והטילים הסורים העדיפו להישאר במחסניהם... אנו כבר הפסקנו לדרוש מהממשלות הערביות לשחרר את פלסטין, למנוע את התוקפנות נגד עיראק, או להגן על מכסות המים הלגיטימיות בפרת ובחידקל; כל שאנו תובעים מהן זה להגן על עמיהן ועל כבודן הלאומי. זה המינימום שבמינימום...
מצער ששרון הגיע למסקנה שגירושו של הנשיא יאסר ערפאת או פלישה לרצועת עזה יעלו לו יותר מאשר להפציץ בטילים את דמשק, בירת בית אומאיה, לראשונה מזה שלושים שנה... אנו חשים בושה בשעה שאנו רואים את דמשק, בירת בית אומאיה, נתונה להשפלה שכזו... אנו חשים בושה גדולה עוד יותר כאשר גיבור מלחמת 1973, הנשיא חוסני מבארכ, מסתפק בגינוי התוקפנות נגד סוריה ואחד משריו מכריז על נכונות לפתוח את נמליו בפני אוניות ישראליות כדי להציל את בנימין נתניהו מהשביתה ששיתקה את הנמלים הישראלים.
מצרים החוגגת כעת את יום השנה לניצחונות 1973, אמרה בפי נשיאה יותר מפעם אחת שהיא לא תשאיר את סוריה לבדה והיא תעמוד לצדה בכל התמודדות עם תוקפנות ישראלית. התברר לנו שכל מה שהיא עשתה נוכח התוקפנות האחרונה היה להכריז על סולידאריות מילולית...
שביב התקווה היחיד באומה הזו בא מההתנגדות העיראקית ומהנשים והגברים של ההתנגדות בפלסטין ובדרום לבנון. לעומת זאת, בעלי המדליות ואותות הניצחון בצבאות הערביים הפכו לסמלי ההשפלה והקלון והלוואי והיו נעלמים בבושה מן העיניים. לכל הפחות". http://www.memri.org.il/memri/LoadArticlePage.asp?enttype=4&entid=1323&language=Hebrew
![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
10:20 09.08.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
9. ווואו גם לידיעות יש חשיפה: קשר שני של גורדיש
בתגובה להודעה מספר 6
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 09.08.03 בשעה 12:34 בברכה, פילוביץ שחף חושף קלטות לוהטות ונדירות, מימי המלחמת יום הכיפורים מהבונקר בו פיקד גורדיש בימה הראשונים של המלחמה.שאלה: האם באמת היו שני קשרים אישיים לגורדיש ושניהם הקליטו ושניהם שמרו זאת עד להיום ודווקא היום שניהם חושפים זאת....זה כבר יותר מידי בשביל יהודי פשוט....?? תשובה: שאלה רטורית גרידא !! @ להלן: כתבה של ענת באלינט, הכתבת לענייני תקשורת של "הארץ" ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f349f00040701e2.jpg)
בתמונה שלעיל ניראים שני הקשרים....?! @ המשך הכתבה בקישור המצ"ב...:- http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtPE.jhtml?itemNo=327100&contrassID=2&subContrassID=21&sbSubContrassID=0 המאבק בין העיתונים "ידיעות אחרונות" ו"מעריב", הצמיח אתמול שני גיבורים חדשים: יצחק רובינשטיין ועמיר פורת. הראשון הוצג שלשום ב"ידיעות אחרונות" כ"קשר של גורודיש"; השני הוצג למחרת ב"מעריב" כ"קשר האישי של גורודיש". שני האנשים המיודדים, שלא התראו כעשר שנים, הביעו אתמול פליאה מהמתקפה התקשורתית שנחתה עליהם. איך קרה שלאלוף פיקוד דרום במלחמת יום הכיפורים, האלוף שמואל גונן (גורודיש), צצו בבת אחת שני קשרים, וששני העיתונים, בתיאום מופלא, הגיעו לחומר תיעודי דומה - הקלטות מבונקר הפיקוד? אתמול נשמעו בשתי המערכות מלים חריפות על הצד המתחרה. כתבי "ידיעות אחרונות", רונן ברגמן וגיל מלצר, הגיעו לפני כחצי שנה, אל רובינשטיין, שהיה טכנאי קשר בבונקר לאחר שנודע להם שהוא מחזיק בעותקים של מעט יותר מ-120 שעות הקלטה. שעות רבות וכסף רב הושקעו בהעברת החומרים לדיסקים ובתמלולם לקראת גיליון מיוחד של העיתון לרגל יום השנה ה-30 למלחמה. בעיתון התכוונו להתחיל לפרסם את החומר רק בעוד כשבועיים ולחלק אותו על פני כמה פרקים אוקטובר. במקביל, החלה עבודה ב"מעריב" על גיליון לרגל 30 שנה למלחמה. לפני כשלושה חודשים הודלף לעיתון מידע, כי ב"ידיעות" מחזיקים בהקלטות ובמסמכים אחרים בעלי ערך, בהם מסמכי מחקר של צה"ל שלא שוחררו. מיד החלה פעילות בעיתון כדי להכין "מתקפת-נגד". ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f349f150434732c.jpg)
עמיר פורת מעריב. הגאולה הגיעה דווקא מתוך בניין "מעריב": רוני וייסברג, מנכ"ל משותף של חברת "הכשרת היישוב" נזכר כי כבר לפני כמה שנים פנה אליו פורת, ידיד משפחת נמרודי, וסיפר לו כי ברשותו הקלטות מהבונקר שאותן הוא מעוניין לפרסם. פורת אמר אתמול כי, הוא מחזיק בחומר עשיר יותר מזה של רובינשטיין. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f349f1b045c0b11.jpg)
צילום תקריב של גורדיש ועמיר פורת בבונקר. לדברי עורך "מעריב", דנקנר, "עורכי העיתונים בזמן מלחמת יום הכיפורים כנראה היו מרחיקי ראות - הם דאגו למנות לגורודיש שני קשרים - אחד ל'מעריב' ואחד ל'ידיעות אחרונות'". ב"מעריב" החלו את העבודה על החומר בנחת. אלא שלפני כשבוע הגיעו ל"ידיעות" שמועות מכיוון לשכת ראש הממשלה, כי גם "מעריב" מחזיק בהקלטות, והעבודה על הפרויקט הואצה, כדי לפרסמו כבר היום. שלשום ראו ב"מעריב" את הכותרת המקדימה של "ידיעות אחרונות", ובבהילות נערכו להדפיס ב"מוסף השבת" את הסיפור שלהם. ב"ידיעות אחרונות" הביעו אמש כעס על שבמהדורות החדשות בערוץ 2 ו-10התייחסו רק לפרסום ב"מעריב". מדהים !! ז''א אותם שני קשרים כבר אז חשבו על... על היום הזה, הם לקחו חומרים של הצבא בכלל ומימי מלחמת יום הכיפורים בפרט, חומר שיכול היה לשמש כעדויות נוספות בועדת אגרנט, חומר שמשפחת דדו: בונו ואלמנתו יכלו לשמוע בכדי למצוא מרגוע לנפשם המיוסרת 30 שנה, אבל לא, שני הקשרים לקחו את החומרים הביתה למקום מיסתור, הסתירו זאת 30 שנה והיום החליטו לחשוף זאת....?! שאלה: מה ההבדל: בין "פס ושבו" שנחשדים בכלל ובכתב האישום בפרט-כתוב שהם גנבו חמרי חבלה מצה"ל, לבין שני הקשרים האלה: פורת ורובינשטיין, "שגנבו חומרים- הקלטות מימי המלחמה מצה"ל"...?? @ מה ההבדל בכלל ומה המכנה המשותף בפרט...?? מדהיםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםםם !! @ לדברי "הקשר של מעריב", כל החומר הזה נחשף בפני אורי אבנרי ורינו צרור, ופורסם ב"עולם הזה". http://images.maariv.co.il/channels/1/ART/521/062.html מה כבר יש לצפות מעובד מעריב להגיד בתגובה, וכמה זמן בכלל הוא-עמיר פורת עובד במערכת עיתון מעריב...?? כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
11:37 10.08.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
10. מה גרם לשני הצהרונים להעלות מנבכי ההיסטוריה
בתגובה להודעה מספר 9
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ש_ש חבר מתאריך 7.4.02 20789 הודעות 11:32 10.08.03 מה גרם לשני הצהרונים להעלות מנבכי ההיסטוריה מה הריץ את שני הצהרונים להעלות מנבכי ההיסטוריה את מלחמת יום הכיפורים היום ב- 11:18 כותרות הענק של עיתוני סוף השבוע ידעו לספר על פרסומים בלעדיים של קלטות גורדיש לגבי אשר התרחש בפיקוד הדרום באותם ימים גורלים של אוקטובר 1973 . לקורא הנדהם , אך האינטליגנטי אשר תהה הכיצד קרה ששני העיתונים הגדולים במדינה יוצאים בתזמון מושלם עם אותו הסיפור , מבוסס על אותו החומר , כאשר לכל אחד מהעיתונים הקשר שלו בחדר המלחמה של פיקוד הדרום., לא ניתן יהיה למכור את הגרסא הנדושה על תחרות בריאה בין שני עיתונים אשר כ"א מנסה לעשות את המירב על מנת להשיג את הסקופ העתונאי אשר יביא לו את מירב הקוראים מחד ואת התהילה מאידך. צריך להיות עיוור ובעל זכרון רפה במיוחד כדי לחשוב שאכן רק כוונות עיתונאיות טהורות עמדו בבסיס הפרסום הזה. לקריאת הכתבה המלאה עם הקטעים מתוך ספרו של ד"ר אורי מילשטיין . http://www.katif.net/art.php?table=art&id=389 שכן, לא היה בפרסומים הללו כל חידוש ,זאת לפי שכבר בשנת 1993 פרסם ההיסטוריון הצבאי הד"ר אורי מילשטיין את ספרו "קירסה וליקחה " ובו הביא לידיעת הקוראים את כל מאורעות אותם הימים תוך כדי ניתוח חד וכואב ביותר של כל התהליכים שסופר עליהם בשתי הכתבות העיתונאיות ( שהתיימרו, להזכירם,להביא סקופ אדיר!) תוך ציטוט והתייחסות ליומני המבצעים של פיקוד הדרום וכן שיחות עם מי שהיו חלק מאותה מסכת של כאוס מחד וגבורה עילאית מאידך. נשאלת אם כן השאלה מה הריץ את שני הצהרונים לעשות מעשה כאשר מראש היה ידוע להם כי לא רק בספר פורסמו הדברים כי אם גם מעל גבי מוסף הארץ בראיון ארוך ומעמיק שקיימה כתבת העיתון עם אורי מילשטיין בחודש נובמבר 1993. הערכתנו הינה , - ואנו יודעים כי יהיו מי שיטענו כי זו הערכה מופרכת לחלוטין אבל לדעתנו כל העובדות מוכיחות כי רק זו יכולה להיות הסיבה – כי מטרת הפרסום לא היתה לעסוק בעבר כי אם בהווה ובעתיד וכי המטרה בפרסום בתזמון הנוכחי וברעש הגדול שנילווה אליו היתה לפגוע בגנרל היחיד מאותה המלחמה שעדין מעורב בעשיה היום יומית של מדינת ישראל ולמרבית הפלא הוא גם עומד בראשה בעת זו .
מתנגדיו מימין ומשמאל אשר שמחים על כל בדל ידיעה שיש בה אולי לפגוע ולערער את אחיזתו בשלטון , מודאגים מהעובדה שעדיין ציפוי הטפלון לא נסדק ואשר על כן בחרו לנבור בארכיונים על למצוא קלטות שמהן אולי משתמע ששרון סירב פקודות באמצע מלחמה על קיומו של עם ישראל... ..יראו אזרחי ישראלי הצעירים – אלו שעוד לא נולדו אז ואלה שלא שלא הבינו עד כה – מי האיש ..! אדם הבז לחוק..אדם הבז להוראות מפקדיו גם בעת הקשה ביותר..אדם שכל מעיניו בקידום האינטרסים האישים שלו ושל מקרוביו. רק כך ניתן להסביר את הצורך של שני העיתונים בכותרות בומבסטיות אשר גרמו להקדמת יום השנה לציון 30 שנה למלחמת יום הכיפורים. ועל כך יאמר במלוא הכנות לשני העיתונים- נכשלתם בעשייתכם העיתונאית. כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
15:49 10.08.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
11. כל הספור מאת: קטיף נט !!
בתגובה להודעה מספר 10
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
אני מעביר אליך את שלושת הלינקים הבאים: הלינק הראשון...:- ממחדל אוקטובר 1973 - דרך מחדל אוסלו - למחדל "מפת הדרכים" http://www.katif.net/art.php?table=art&id=389 על המשמעות הביטחונית והתרבותית של פרסום מסמכי גורודיש בסוף השבוע שעבר ב"ידיעות אחרונות" ו"במעריב". בסוף שנת 1993 הופיע הספר של ד"ר אורי מילשטיין "קריסה ולקחה" . רוב החומר שהתפרסם בסוף השבוע שעבר על מסמכי גורודיש ומלחמת יום הכיפורים ב"ידיעות אחרונות" ו"במעריב" , כאילו המדובר בפרסום ראשון סנסציוני , התפרסם כבר שם, לרבות לרבות יומן המבצעים של פיקוד הדרום ושיחות גורודיש. ההבדל העיקרי בין הפרסום עכשיו לבין הפרסום ב-1993 הוא שהעיתונאים , גם ב"ידיעות" וגם ב"מעריב" לא הבינו את ההתרחשויות ברמה האסטרטגית, הטקטית והאופרטיבית ופרסמו כרוניקה חלקית ופגומה במקום "נרטיב" של ההתרחשויות הדרמטיות. בייחוד לקוי תיאורם על כשלון המהלך ההכרעה של צה"ל ב-8 באוקטובר שגרם לקריסת מערכת הביטחון של ישראל ולמהפכה בתורת הביטחון שלה תוך כדי המלחמה. התוצאה: מטרת המלחמה שונתה מהכרעת האויב להשגת שביתת נשק איתו. כך התחיל תהליך שנמשך 20 שנה והביא להסכם אוסלו. מסתבר שלא רק ראשי צה"ל לא הבינו את ההתרחושיות בזמן אמת באוקטובר 1993, אלא גם עיתונאים בכירים, הקובעים במידה רבה את דעת הקהל ואת תרבות הביטחון בישראל, אינם מבינים אותם שלושים שנה אחרי. ב-26 בנובמבר 1993 פרסמה דליה קרפל ראיון ארוך עם ד"ר אורי מילשטטין במוסף הארץ על הספר ועל הכתוב בו. מכאן שהדברים התפרסמו לא רק בספרו של אורי מילשטיין אלא גם בעיתונות. מצורפים שלושה קבצים מן הספר שיצא לאור ב-1993 . השנה הופיע "קריסה ולקחה" במהדורה רביעית מורחבת. פרק תשיעי: הצליחה שלא היתה 1. מערכת מחותחתת פרוץ המלחמה, בצהרי יום הכיפורים, ה6- באוקטובר 1973, לא זו בלבד שהדהים את הפיקוד הישראלי העליון, המפורר מבפנים, לפחות מאז מלחמת ההתשה (1970-1968) ואת רוב המפקדים הבכירים של צה"ל, שנטו יותר לזרוע האידיאולוגית מאשר לזרוע האבירים שלא לדבר על הזרוע האינטלקטואלית, אלא היכה אותם בהלם. שטיפת המוח המיתולוגית שנחתה על החברה הישראלית ועל צה"ל מאז מלחמת ששת הימים, לפחות, ושטפה את כל רובדיהם מבלי להותיר כמעט שריד ופליט, קבעה אקסיומה שלעם היושב בציון יש צבא מקצועי ומעולה. אקסיומה מיתולוגית זאת, שאין לערערה כמעט גם אחרי עשרים שנים של כשלונות צבאיים רצופים, פעלה פעלה ב1973-, בעשרים השנים שמאז וגם היום, בשירות האויב כתהליך של הונאהו/או השחתה של התרבות הצבאית, ואיינה את הפוטנציאל שלהם לעמוד בתנאי הפתעה ולחץ. ההלם הזה גרם לאי תפקוד כמעט, של כל שרשרת הפיקוד, מראש הממשלה ועד מפקדי הכיתות, מיד עם פרוץ המלחמה,2 ולתיפקודם הלקוי עד סוף המלחמה, וגם לאחר מכן.3 האסון של ישראל היה בכך שהמפקדים הללו לא היו מודעים לכך שלקו בהלם, דבר שהוא מובן מאליו בדרך כלל, ובתנאים המיוחדים של המלחמה על אחת כמה וכמה. פחות מובן מאליו היה, שלא נמצאה מנהיגות לאומית שתעמיד את הפיקוד הצבאי במקומו, או שתיטול ממנו את סמכותו ותעביר אותו לפיקוד ולמפקדים אחרים, שהיו עשויים לנהל את המערכת הצבאית לפחות באופן סביר, שהרי על ניהול מזהיר של המלחמה לא ניתן היה לחלום, אפילו, במערכת הבטחונית האנטי-אינטלקטואלית של ישראל.4 כך נהג צ'רצ'יל בשעותיה הקשות של בריטניה במלחמת העולם השניה והתערב בהירארכיה הצבאית. אבל ברגע של אמת התברר שגולדה מאיר וחבורתה _ בעיקר משה דיין, ישראל גלילי ויגאל אלון, שהצטיינו בשוד פירותיה של מלחמת ששת הימים - לא היו מסוגלים להנהיג אומה במלחמה. הם כוננו מיד ברית של נכשלים,5 התאמצו להסתיר מהציבור את העובדות האמיתיות של המלחמה, ואפילו מוועדת האגנט, כפי שטוען היום אלי זעירא, משל נבחרו לעמוד בראש מדינת שוטים, תינוקות, המשיכו להנפיק מיתוסים שהטעו קודם כל את עצמם, וניצלו את עתודת אנרגיית השרידות שנותרה להם כדי להגן על עצמם ועל מעמדם. גם לו רצו לא היו לגולדה מאיר ולעמיתיה עתודות אנרגיית שרידות כדי להבין, בקור רוח ביקורתי, את שמתחולל במערכת שהם עמדו בראשה, ולהנהיג את המערכת הזאת בצורה האופטימלית ביותר. את כל אנרגיות השרידות שלהם השקיעו גולדה מאיר וחבריה בהבטחתם מעמדם הפוליטי ובהשתקת ביקורת עליהם. הם התנהגו כחיה במלכודת המסתבכת, ללא מוצא, בתוך הרשת. הבעיה של מדינת ישראל ב6- באוקטובר בצהריים לא היתה הלם של מנהיג או של מפקד זה או אחר, אלא הלם של המערכת המדינית-בטחונית כולה, ושל תת-מערכותיה העיקריות. במקום לתפקד באופן סביר, פחות או יותר, מול איום חיצוני חמור, שלא אמור היה להפתיע איש, גם עקב המדיע שהגיע למקבלי ההחלטות וגם משום שמצריים וסוריה איימו לפתוח במלחמה, נעשתה המערכת המדינית-בטחונית של ישראל למערכת מחותחתת, שהטביעה את עצמה בתוך מערבלותיה.6 במלים אחרות, הכאוס השתלט על מדינת ישראל, ולא נותר לתושביה אלא להתפלל שסופת הטורנדו תירגע לפני שתהרוס כל חלקה טובה. עד שאלוהים ייעתר לתפילה, איש הישר בעיניו יעשה, וכך באמת אירע בחזית, בקו הדם. מי שהבין את המתרחש תיפקד כהלכה בדלת אמותיו, במעוז שלו, ביחידתו הצבאית. אך מי שציפה לגיבוי ממפקדיו ומהמערכת, מי שהאמין בצה"ל, שילם מחיר כבד ולעתים עלה הדבר בחייו. גם בתקופת ההמתנה ובמלחמת ששת הימים לא תיפקדה המערכת המדינית-בטחונית של ישראל. אז זה השפיע לטובה על האירועים בקו הדם ואיפשר את הניצחון המוחץ. ההסתברות שחתחות מערכת ישפיע לטובה על תיפקודה היא כמעט אפסית.7 מי שקיווה שנס יוני 1967 יחזור שוב באוקטובר 1973 התאכזב מרה. דווקא שר הביטחון, משה דיין, מהשותפים העיקריים להמחדל, הבין מיד מה גודל השבר בצה"ל ובמדינת ישראל. אבל, הוא שגה בהערכתו את האפשרות להתגבר על "הברוך", משום שהפריז בהערכת יכולתו של האויב לפעול באופן הומוגני לאורך זמן. מעניינת העובדה שמשה דיין שגה בהערכת כוחו של האויב, למרות שהיה נודע כמי שמכיר את הערבים היטב, וכאדם הנטוע במציאות בשתי רגליו. הבנה עמוקה בהוויית הצבא והמלחמה, כפי שהיתה לצ'רצ'יל, לא היתה למשה דיין, ומשום שהיה ריאליסט יחיד בשטח, אמרו האלופים המיליציוניים מוכי ההלם, ואנשי תיקשורת המזדנבים אחריהם, שהמשיכו בחגיגות הניצחון של מלחמת ששת הימים, שמשה דיין נשבר. אכן הוא נשבר, אחרי שראה אותם מוכים בהלם.8 הרמטכ"ל, דוד אלעזר, ואתו אלופים ומפקדי חילות, היו במצב של אובדן חוש המציאות ואופוריה חולנית בשלב הראשון של המלחמה, וזאת - כמקדמה על חשבון הניצחון, שהיה ודאי לדעתם. הם ביקשו להוציא מתוק מעז, לנצל באופן דיאלקטי את תעוזת האויב ואת הצלחת תרגיל ההונאה שלו, ולהביס אותו, ללא סיבוכים בין-לאומיים שגלומים ביוזמה התקפית (מיבע "קדש", מלחמת לבנון, ואפילו פרוץ הקרבות במלחמת ששת הימים). מאחר והעובדה שהאויב פתח במלחמה העניקה להם לגיטימציה לפעול במיטב כוחם. הם רצו לסיים במהירות את המלחמה, לקשור לה כתרי גבורה ותהילה, ולהגיש על מגש של כסף את ההישג הלאומי הגדול של ישראל, זה שהיה מטרת כל מלחמותיה מאז מלחמת העצמאות: שלום כפוי על הערבים, בעוד ישראל משתרעת מבארות הנפט באבו-רודס בסיני ועד מקורות המים בחרמון. חלק מן המפקדים הללו השתעשעו גם בהשגת "בונוס": הגבול עם לבנון ייקבע בגדה הדרומית של נהר הליטני. השיכרון הזה נמשך לפחות יומיים, עד אחרי הצהריים של יום ב' ה8- באוקטובר. את מקורותיו אין לייחס רק לדמיון חולני, או לרפיסות השכל של אנשים כמו דוד אלעזר ושמואל גונן. החלום הזה ניזון מהמיתוס על הכוח הצבאי של ישראל, בעוד שלעקרונות הפעלתו של כוח זה, היתה משמעות על הנייר בלבד ובהתוכניות שתורגלו "בהצלחה" במשך שנים, על פי כללי תרגול מעוותים שקבע אותו פיקוד עצמו. בשליחות ההזיה הזאת פעלו רוב המפקדים הבכירים כזרוע אידאולוגית כשלצידם אגף יחסי ציבור משומן היטב. בעצם, על החלום הזה נבנתה התרבות הישראלית דאז, ההיה עליו קונצנסוס לאומי, עם חריגים מעטים בלבד. גולדה, גלילי, אלון, דיין, אלעזר וכל אלה שהתייחסו אליהם ברצינות, והם היו רוב היהודים שישבו בציון, האמינו שההכרעה הדרמטית של האויב במלחמת ששת הימים, העמידה לרשותם אופציה להכריע את האויב בשדה הקרב בעל עת שירצו. בפרוץ המלחמה פיקד אלוף משנה (לימים אלוף) אמנון רשף על חטיבת שריון סדירה, שהיתה פרוסה לאורך קו תעלת סואץ. גורלה של מדינת ישראל היה תלוי בתיפקודו. חטיבתו הושמדה ברובה והיו שדרשו להדיחו לאחר המלחמה.9 אחרי המלחמה הסביר רשף לאביעזר גולן (שכתב את הביוגרפיה של אברהם מנדלר (אלברט) שהיה מפקדו הישיר של רשף): "האמת היא שאם כי קיימנו כוננות בשטח, לא היינו בכוננות נפשית למלחמה. יותר מדי חדרה לתודעתנו אווירת השאננות. הידיעה שהמצרים אינם מסוגלים, ולא יעזו, לחצות את התעלה. אפילו כאשר פרצה המלחמה, אפילו כאשר אלפיים תותחים מצריים פתחו בירי, עדיין לא חדרה ההכרה למוחנו. עדיין לא האמנו שזו מלחמה" על תיפקודה של אוגדת סיני כתב גולן: "המלחמה לא באה על האוגדה במפתיע. קדמו לה אותות אזהרה, במשך שבועות, שבעקבותיהם הוכרז ברחבי סיני על כוננות עליונה... ואף-על-פי-כן, כאשר תקפו המצרים בצהרי יום הכיפורים, כאשר מטוסיהם פשטו על המפקדות, תותחיהם פתחו בהרעשה קשה על המעוזים ועל התעוזים, ויחידות החי"ר שלהם החלו צולחות את התעלה בסירות גומי _ הם הפתיעו את הכוח הישראלי הפתעה גמורה ומהממת" (גולן, א., "אלברט", 1980). 2. "לא ניתן לגרור בציר הזה!" לאלעזר ולחבורתו היה ברור ש"שובך יונים", "גיר" ו"חול-ים"10 ישברו את התקפות האויב, תוך אבידות נסבלות לכוחות הישראלים. מפרוץ המלחמה העסיקה עצמה חבורה זו בהתקפות נגד, על פי תוכניות מוכנות מראש. התוצאות המיידיות של האיוולת שלקתה בה צמרת צה"ל, ושדבקו בה רוב הקצינים, היו חוסר תשומת לב ואי-הבנה של המתרחש בחזית, ואי מתן תשובות מתאימות להתפתחויות המהירות. הטקטיקה של ניהול נכון של קרב על פי הנסיבות האמיתיות, אבדה בין טכניקה של פעילות על פי תרגולות מוכנות מראש, לבין הסתגלות למצוי. אלה פגמו בתבונת הקרב של המעטים שהתברכו בה, ובניהול קרב ההגנה, והביאו לאי התאמתן של תוכניות ההתקפה לנסיבות המשתנות. משום כך תומרן צה"ל להגנה, לבלימה ולהתקפות נגד שלא היה להן סיכוי להשיג את יעדיהן, אלא אם כן דברי הלל עצמיים, מאמרי חנופה של היסטוריונים, וסופרים ועיתונאים מגוייסים, שפורסמו אחרי המלחמה - ליעדים ייחשבו. חמישה ימים לפני פרוץ המלחמה, ב1- באוקטובר בשעה חמש ורבע לפנות בוקר, רשם מנדלר ביומנו: "זה פנטסטי. 05.15 - מודיעין - מחר מלחמה. הלכה ההחלפה!"11. הוא פקד על מפקדי היחידות באוגדתו לעבור מיד על פרטי פקודת "צפניה": צליחה בצפון תעלת סואץ. הוא הורה להרכיב את חלקי גשר הגלילים שנמצאו בעירום מנהלתי12 בבסיס "יוקון" ליד טסה. בשעה אחת אחרי חצות, אור ליום שישי 5 באוקטובר, פוענחו תצלומי אוויר שנעשו באותו יום בגיזרת התעלה, ומהן התברר שהמצרים התעצמו מאוד בגיזרה זו, וריכזו בה ציוד צליחה בכמויות אדירות. מנדלר העביר מיד למטכ"ל דרישה להעמיד לרשותו, בדחיפות, אמצעים לביצוע "צפניה" (גולן, שם). כתב אברהם אדן בספרו: "הראשון שנחפז להציע צליחה היה האלוף גונן. בבוקר ה6- באוקטובר הוא ידע שהמלחמה תפרוץ בו ביום, וכי לרשותו עומדת רק האוגדה הסדירה לבדה. אף-על-פי-כן, כאשר הורה לאלברט להיכון לפריסת הכוח על פי 'שובך יונים', הורה לו גם להתכונן ל'צפניה' - צליחה בגזרה הצפונית במהלך מתקפה מקומית. כ15- דקות לאחר שנפתחה המלחמה הוא השיגני במטכ"ל, והאיץ בי להוריד בהקדם את אוגדתי, לתפוס את הגיזרה הצפונית וכן להתכונן לביצוע 'בן חיל', או 'צפניה גדול', שפירושם צליחה לכיוון פורט-סעיד וניקוי כל השרטון הצפוני". אחרי שפרצה האש הינחה אלעזר את גונן לבלום את המצרים ב6- וב7- באוקטובר, ואחר-כך לצלוח את התעלה לפי תוכנית "צפניה". גונן פקד על אברהם (אלברט) מנדלר להתכונן לצליחה בלילה שבין ה7- ל8- באוקטובר (ספרו הנ"ל של אברהם אדן; זאב שיף, "רעידת אדמה באוקטובר", 1974). ב6- באוקטובר בלילה, אמר שרון לפקודו וידידו מיחידה 101, רב-סרן (מיל.) זאב עמית (סלוצקי), ולמקורבו העיתונאי אורי דן: "נעבור את התעלה, נדפוק אותם ונסיים את המלחמה" (אורי דן, "ראש גשר", 1975). גם אילו רצה צה"ל לצלוח את תעלת סואץ ב6- באוקטובר - לא היו לו האמצעים לכך. מצב זה נמשך עד ל12- באוקטובר, וגם בימים הבאים התקשה צה"ל מאוד לבצע צליחה, ממש כפי שהתקשה במבצע הצליחה שהחל בלילה שבין ה15- ל16- באוקטובר. בפרוץ המלחמה לא היה מיתאם בין תורת המלחמה של צה"ל לבין אמצעי הלחימה שלו, וזאת בתחום החיוני ביותר בצה"ל: התקפה מיידית והעברת המלחמה לשטח האויב. סיפר עוזר קצין הנדסה ראשי לצליחה, אלוף-משנה (מיל.) מנשה גור: "בתכנונים לפני המלחמה נתן צה"ל עדיפות עליונה לצליחת תעלת סואץ בגזרה הצפונית, וריכז אמצעי צליחה בבסיס בלוזה. אמצעים נוספים היו בטסה, והתנהל ויכוח על אתר שלישי: מיצר הגידי או מיצר המיתלה. גשר הגלילים היה מוכן לגרירה מבלוזה. קבענו תוואי נוח משם, עד התעלה. תוואי זה התאים לאילוצים של גשר הגלילים. סימנו ושיפרנו את התוואי. עד פרוץ המלחמה לא סיירנו ולא החלטנו על תוואי לגרירת גשר הגלילים לאתרי הצליחה האחרים. בסופו של דבר, נגרר גשר הגלילים רק בגיזרה המרכזית מבסיס 'יוקון', בסביבות טסה, לאזור מעוז 'מצמד', מצפון לאגם המר הגדול. סיירנו פעם אחת בציר הזה, ותוואי הגרירה שם לא נקבע באופן חד משמעי. "שבועיים לפני פרוץ המלחמה לחץ חיל ההנדסה על אלוף הפיקוד, שמואל גונן, לקבוע אתר להורדת חלקי גשר הגלילים, כי מפעלי הייצור נחנקו ולא היה היכן לאחסן אותם אצלם. הבאנו את חלקי הגשר בעירום-מנהלתי ל'יוקון'. בעזרת החלקים ב'יוקון' לא היה ניתן לצלוח. גורודיש עדיין לא החליט אם נמקם את הגשר, המוכן לגרירה ולצליחה, בטסה או במיתלה, כי עדיין לא החליט היכן תתבצע הצליחה השניה - במרכז תעלת סואץ או בדרומה.13 "יום לפני פרוץ המלחמה, ביום שישי ה5- באוקטובר, שלחתי לציר המרכזי את ראש מחלקת תורת לחימה בחיל ההנדסה, משה אידלשטיין, לסייר את הציר מ'יוקון' ל'מצמד'. הוא חזר ואמר: 'ג'ורג'י, הציר קטסטרופה. גשר גלילים לא ניתן לגרור בציר הזה. אלה עשרים וארבעה קילומטרים קשים מאוד עם הרבה דיונות'. בגלל החגים, החלטנו לקבוע סיור נוסף רק ל16- באוקטובר, כדי לאשר ציר ולהחליט מה ניתן לעשות כדי להכשירו לגרירת הגשר. ב16- באוקטובר היה עלינו לגרור את גשר הגלילים בציר הבלתי אפשרי הזה, בלי אותו סיור ובלי שום שיפורים. "כשפרצה המלחמה העברנו מיד את התמסחים מהכנרת לסיני. ברפידים היו לנו תשעה גוררי דוברות. העברנו לשם עוד גוררים אחדים והתחלנו לבנות דוברות. על סגן מפקד גדוד הנדסה, אריה שדה, הוטל להגיע ל'יוקון' ולפקד על בניית גשר הגלילים. ביום המלחמה הראשון הפציצו המצרים את 'יוקון' ומיד סילקנו משם את חלקי הגשר, כדי שלא ייפגעו. אחר כך החזרנו אותם לשם. רק ב11- באוקטובר, שישה ימים אחרי פרוץ המלחמה, היה גשר הגלילים ב'יוקון' מוכן. אבל, הפלוגות של חטיבה 7, שהתאמנו לגרור את הגשר,14 לחמו ברמת הגולן. אימנו גם שתי פלוגות, מחטיבה 14 של אמנון רשף, לגרור אותו, אבל הן נשחקו ביום המלחמה הראשון. לפיכך, קיבלנו פלוגת מילואים והתחלנו לאמן אותה לגרור את הגשר. אחרי שהתאמנה היא חזרה לגדוד שלה ולא שבה אלינו. כשהתחיל מבצע הצליחה צריכים היינו לאמן פלוגה אחרת" (ראיון עם מנשה גור ב18- באוקטובר 1978). בפרוץ המלחמה למד תת-אלוף (מיל.) אבי זוהר בטכניון. הוא סיפר: "התגוררתי אז בחיפה. ב5- באוקטובר בערב התקשר אלי קצין תחזוקה של גדוד גישור, ושאל אותי היכן נמצאים מוטות מיוחדים החיוניים להקמת גשר יוניפלוט. אני פיקדתי על הגדוד לפני שיצאתי לחופשת לימודים, והוא קיווה שאעזור לו. הבנתי שמשהו מתבשל. למחרת בבוקר התקשר אלי קצין הארגון של חיל ההנדסה, וביקש שאסיע ברכב שלי לסיני את עוזר קצין הנדסה בגייסות השריון. אמרתי לעצמי: אני סגן אלוף ומפקד גדוד גישור לשעבר. אם תפרוץ מלחמה יהיה לי תפקיד חיוני יותר מנהג של רס"ן. לא קיבלתי על עצמי את תפקיד הנהג וירדתי לגדוד גישור במילואים, בנמל הקישון. היו בגדוד שתי פלוגות יוניפלוט ושתי פלוגות סירות, גשר יוניפלוט שלם וטרקטורים. באותו יום ירד הגדוד לסיני. "במוצאי יום הכיפורים הגעתי לבסיס רפידים. הציוד במחסני החירום של הגישור ברפידים היה עזוב ודפוק, מאז התרגיל שהיה בחודש מאי. הדוברות לא היו מורכבות והמצופים היו ללא מנועים. היה שם ברדק שלם, שאפיין את העדר המשמעת בצה"ל באותם ימים.15 דוברות מוכנות היו רק בבלוזה. צה"ל לא היה מסוגל לצלוח מיד באמצעות גשרים, אלא רק בעזרת סירות ותמסחים. צליחה כזאת לא היתה מקובלת על ראשי צה"ל באוקטובר 1973, לפני פרוץ המלחמה, וגם בזמן המלחמה, כאשר ניגש צה"ל לצלוח את התעלה במבצע 'אבירי לב'. כיוון שהייתי במקום, ובשל נסיוני הרב, קיבלתי מינוי של אחראי לשיקום ציוד הצליחה שנהרס בתרגיל, לקראת צליחה אפשרית במלחמה. הזמנתי ציוד מתאים מן הצפון, וביום ראשון בלילה הגיעו לרפידים הציוד ובעלי המקצוע. עבדנו על הכנת אמצעי הגישור עד 12 באוקטובר, ועד אז לא היה ניתן לצלוח, לא בגיזרה המרכזית בלבד אלא גם בצפונית. כל מי שטען שהיה על צה"ל להקדים את צליחתה של תעלת סואץ ולצלוח מיד עם פרוץ המלחמה - לא ידע מה הוא סח. כשאריק שרון טען שיש צורך אסטרטגי לצלוח מיד כדי למוטט את המצרים, הוא לא ידע, כנראה, שצה"ל לא היה מסוגל לספק לו ציוד צליחה מתאים. לכן, אולי התכוונו ב8- באוקטובר לצליחה על גשר של המצרים, אבל זה לא רציני, לדעתי" (ראיון עם אבי זוהר ב9- בדצמבר 1986). במוצאי יום הכיפורים העריך דוד אלעזר באזני חברי הממשלה את שמונה השעות הראשונות של המלחמה: "אני יכול לומר שזה מתנהל בסדר. זו בלימה סבירה... אני מקווה שאפשר יהיה להפוך את המלחמה הזאת להישג, אבל דרושים לנו בהחלט עוד כמה ימים כדי להגיע לכך". השר ישראל גלילי שיגר אחרי הישיבה מברק לשר החוץ אבא אבן בוואשינגטון: "תוך ימים מספר 'נעקור' את המצרים מן הגדה המערבית של התעלה וכי למרות הצלחות מקומיות - בייחוד של המצרים - המצב משביע רצון". דיין היה פאסימי יותר וב00.25- הוא אמר לאלעזר ש"אלוף פיקוד דרום נשמע לי די מדוכדך". אחרי עשרים דקות דיווח גונן לאלעזר שכוח מצרי גדול עומד לצלוח באיזור איסמעיליה וביקש סיוע אווירי. אלעזר דחה את הבקשה (בראון) 3. "הבלונדיני עם הנעל השחורה" כדי לבצע את תוכנית "צפניה" ולצלוח לגדה המערבית של תעלת סואץ מייד בפרוץ מעשי האיבה היה על צה"ל לשלוט בתעלה בגזרות גשר פירדן וקנטרה. חיילי פלוגתו של יעקב קרצלר תפסו את ארבעת המעוזים המעוזים המאוישים בגזרה זאת. קרצלר שפיקד אישית על מעוז "מילנו ב'" ("מילנו א'" היה ריק) סיפר: "חמש דקות לפני שתיים בצהריים הבחנתי בארבעה עשר מטוסים טסים בגובה נמוך, מעל צמרות העצים, מכיוון מערב ישר אלינו. הם טסו כל כך נמוך עד שהבחנתי באחד הטיסים ממצמץ אלינו בעיניים. התפרצתי לרשת הקשר החטיבתית, כפי שמורות פקודות הקבע במקרה כזה. ממפקדת החטיבה שנמצאה הרחק בבלוזה שאלו 'מי התפרץ לרשת?' אמרתי: 'ארבעה עשר מטוסים מצפון ל'זהב' (מילנו) לכיוון שלך. סוף. הצד השני ניסה לשאול אותי שאלות. ואז שמעתי מהצד ההוא בומים של התפוצצויות והקשר ניתק. "פקדתי על התצפיות שלנו לרדת לעמדות. לפני שהם ביצעו את הפקודה נחת עלינו פגז ראשון. זה היה ירי שטוח מסלול מתותח של טנק. התחלנו לחטוף הפגזות. לא נשאר מטר מרובע במוצב שלא נפגע. זה נמשך בלי סוף. רעדתי. פחדתי. בראש שלי זמזמה מנגינה מהסרט 'הבלונדיני עם הנעל השחורה', סרט עליז למדי. חפשתי את המנגינה הזאת בתודעתי כדי להוציאה החוצה ולא הצלחתי לזמזם אותה. חשבתי שאני משתגע. היה עלי לתת פקודות והנעל השחורה דרדרה לי את הראש. רק למחרת בצהריים, אחרי שנפצעתי וקיבלתי זריקת פנצילין נזכרתי במנגינה והתחלתי לשיר אותה. כולם חשבו שהשתגעתי סופית. "על 'מילנו ב' היו שבע התקפות מצריות מסודרות שבהן המצרים הגיעו עד שלוש מאות מטר מאיתנו. הם הגיעו לגדרות וניסו להיכנס. ההתקפה הראשונה היתה כבר ביום הכיפורים בשעה ארבע אחרי הצהריים. אז כבר התנופף דגל מצרי מעל 'מילנו א' שהיה במרחק של ארבע מאות מטרים מצפון לנו. בזבזנו הרבה תחמושת להוריד את הדגל המצרי מעל 'מילנו א' ונכשלנו. הם צלחו ליד 'מילנו א'. מהעמדה שלי ראיתי את המצרים צולחים את התעלה. ירינו בהם. אחדים נפגעו ואחרים באו במקומם. ירינו צורורת לתוך סירות. הסירות התהפכו ובאו סירות מלאות אחרות. אינני יודע אם החייל המצרי נהיה טוב יותר אחרי מלחמת ששת הימים אבל הוא נעשה מסודר יותר, לבטח מסודר יותר מהחייל הישראלי. האש שלהם התקדמה צמוד לכוחות שלהם, אולי אפילו הרגה בהם אחדים. "בפקודה המקדימה שקיבלנו כשהגענו לקו נאמר שתוך חצי שעה מפתיחת אש יהיו אצלינו טנקים. בהתחלה הם ינפנפו את המצרים מעמדות עורפיות, אחר כך הם יגיעו לעמדות קדמיות ובסוף הם יעלו לקו המים. חלפו חצי שעה ושלושת רבעי השעה ושום טנק לא הגיע. אנחנו היינו על אותה רשת של גדוד הטנקים מס' 9 בפיקודו של יום טוב. שמעתי את מפקדי הטנקים אומרים: 'אני נפגע', 'טיל פגע בי'. הבנתי שאני תקוע. במעוז 'מיפרקת' שהיה מדרום לנו היו צרות צרורות מהרגע הראשון. מצרים חדרו למעוז כבר בהתחלה הרגו את מפקד המחלקה ופצעו הרבה חברה, והמעוז הזה נפל מייד אף שאגף אחד שלו החזיק מעמד עד למחרת בצהריים. גם מעוז 'לחצנית' שבגזרה שלנו נפל מייד - מפקדו נהרג, לא היה מי שיפקד, הרבה לוחמים נפצעו והוא יצא מכלל פעולה. "בלילה הגיעו אלי כוחות שריון חדשים שהיו מחוץ לרשת הקשר שלי. קראתי להם בשם הקוד שלי והם השיבו "איננו מכירים אותך, סתום את הפה'. אמרתי לעצמי, 'אם הם רוצים להילחם ולא להיעזר בי, שיערב להם' והשתתקתי. אחר כך נודע לי שאלה טנקים של בית ספר לשיריון". (הראיון הנ"ל עם יעקב קרצלר). בדרכה מרפידים לטסה קיבלה חטיבת בית הספר לשריון של גבי עמיר פקודה להתפצל. החטיבה נותרה עם גדודו של עמיר יפה בלבד; היו לה ארבע פלוגות שמנו 36 טנקים. בשעה 19.00 פגש גבי עמיר את יום טוב מפקד גדוד 9 בצומת "חזיזית - מאדים". יום טוב סיפר שגדודו אינו קיים. מן החפ"ק בבאר שבע פקד גונן על עמיר לפרק את גדודו לשני גדודונים. גדודון אחד לשלוח למעוז "מילנו" הצמוד לעיר קנטרה, מדרום, וגדודון שני למעוז "מפרקת" מדרום לו. גבי עמיר השאיר שני פלוגות בפיקודו של עמיר יפה ואת הכוח הזה שלח ל"מפרקת". שתי פלוגות בפיקודו של הסמח"ט ששון שילה הוא שלח ל"מילנו". עמיר התקדם בנגמ"ש שלו אחרי הכוח של שילה. במשך כל הלילה לחם עמיר יפה עם הפלוגות של ארז ורביב. בשעה 21.00 חדר טנק למעוז וביקש לחלץ את אנשיו. המיפקדה בבלוזה השיבה משום מה בשלילה. בשש בבוקר נותרו לעמיר יפה רק שני טנקים כשירים. עד שמונה הצטרפו אליו עוד ארבעה טנקים. המשימה לא הושגה. אנשי המעוז לא חולצו. המצרים המשיכו לצלוח בגזרה לפי התוכנית. סיפר ששון שילה: "בדרך מטסה צפונה פגשנו טנקים מגדוד 9 של יום טוב. התרשמתי שהטנקים לא נפגעו. הם היו כעדר ללא רועה ולא נעשה מאמץ לרכז אותם. אני לא הכרתי את קנטרה. יום טוב קיבל פקודה להוביל אותי לתוך העיר. הוא הביא אותי עד הכניסה לעיר ואמר: ' אני לא נכנס'. נכנסתי ראשון מבלי שהכרתי את העיר. אחרי הכוחות נכנסו עמיר ויום טוב. לא היו לי תצלומי אוויר ולא מודיעין. היה לילה, בעיר היתה כבר חטיבה מצרית. בכניסהלעיר נהרג המדריך הראשי של החטיבה יגאל ז'פקו שתפקד כמפקד פלוגה. הטנקים שלו תעו בעיר כעדר ללא רועה. הגעתי ל'מילנו ב'. היו שם פצועים רבים. הודעתי לחמ"ל הפיקוד באום חשיבה שביצעתי חבירה. קצין אג"ם של הפיקוד שי תמרי שאל אותי אם העיר נקיה. השבתי שהיא מלאה מצרים. אז חטף הטנק שלי פגיעה ישירה. שי הודיע לי לנתק מגע מהמוצב ולסגת מזרחה לתעוז "יורם" שהיה מרוחק מישה עשר קילומטרים ממזרח לקנטרה. תשעה טנקים שלי נפגעו והיו לי הרוגים רבים. אמרתי לשי בקשר שאם יוצאים מקנטרה הרי שכניסתנו אליה היתה לשווא. הוא אמר: 'נגמר הסיפור שלך בקנטרה. קח את הפצועים וצא. אל תיקח איתך את אנשי המוצב'. שאלתי: 'בשביל מה נכנסנו?'. הוא השיב: 'יהיה בסדר'. נסוגונו עם שישה טנקים בלבד לכיוון רומני. כשנעצרנו ב"יורם", הפציע השחר". מ"יורם" המשכנו דרומה לתעוז 'מרתף' שבצומת דרך החת"ם - 'עלקת'". יעקב קרצלר: "הטנקים של בית ספר לשריון הסתבכו בחלק הדרומי של קנטרה. העיר היתה מלאה מצרים מיום כיפור בשעה שלוש אחרי הצהריים. אנשי בית ספר לשריון הסתובבו שם בלילה כמסוממים וחטפו אש. הם לא ידעו איך לצאת ושאלו אותי בקשר 'איפוא הצפון?' אני מבין שבתוך הטנק אי אפשר להוציא מצפן ולהסתכל, אבל ניתן להוציא את הראש מן הצריח להתבונן במצפן ולרדת לבטן הטנק בחזרה. אמרתי להם: 'אתם רואים את הירח? זה ממזרח!' נזכרתי בסיפור שהלך ב890- על ברזני (תת-אלוף צבי בר ראש עירית רמת-גן בימים אלה - א. מ.) שאמר לפקודיו: 'אתם עושים מסע ניווטים ונפגשים כאן' ושם יד על המפה. 'אז איפא הצפון' שאלו אותו. 'מימין לירח' השיב. "בתשע בלילה שמעתי בקשר את יום טוב, מג"ד גדוד 9. הוא אמר: 'יענקל'ה, אני בדרך אליך, האם אני יכול לעזור?'. השבתי: 'לא! אני מבין שיש לך צרות, תפתור את הבעיות שלך בעצמך'. באותה שעה לא הייתי זקוק לו. יום טוב המשיך: 'תעשה טובה, צא החוצה וכוון את הטנקים צפונה'. יצאתי מהמעוז ואותתי ברנאור. הגיע טנק. סימנתי לו, ושלחתי אותו לאורך הציר. הם הסתבכו נורא. טנק אחד נכנס אלי בטעות עלה על סוללה של המעוז, פרק זחל ולא יכול היה להמשיך. אחריו נתקעו אצלי עוד שני טנקים , אחד עלה על מוקש שלנו ואחד פרס זחל. קיבלתי את החבר'ה ההאלה. אחרון עבר דרכי יום טוב והמשיך בטנק צפונה. הוא האחרון שביקר אצלי. למעוז הגיע עוד צוות טנק בלי הטנק שלו. בסך הכל התקבצו אצלי ארבעה צוותי טנקים. הטנקים האלה עזרו לי מאוד בהמשך הלחימה גם כתחנת מימסר בקשר וגם בירי על כוחות שריון של האויב. "המצרים המשיכו להפגיז אותנו חזק. סיוע ארטילרי לא קיבלתי למרות שלפני המלחמה הובטח שהוא יגיע עשרים וחמש שניות אחרי שנבקש. שלושה צוותי טנקים נכנסו לתוך העמדות שלנו. הם לא ידעו להשתמש בכלי הנשק של החי"ר ולא ידעו להפעיל 0.3. צריך היה להעביר אותם קורס מהיר. צוות אחד נשאר בתוך הטנק והיה הפה שלנו החוצה כי יכולנו לשמוע אך לא להשמיע במכשירי הקשר הפגועים שלנו. לקראת בוקר יום א' היו לנו עשרה לוחמים כשירים. השאר הרוגים ופצועים". 4. "לדרוס, למחוץ ולרמוס אותם" בשעה 01.15, אור ליום א' ה7- באוקטובר, הודיע גונן לאלעזר בטלפון שהמצב בתעלה משתפר. אלעזר וחבריו במטה הכללי, לא ידעו שאוגדתו של מנדלר נפגעה אנושות, ושני שלישים של הטנקים שלה אבדו. (חנוך ברטוב, "דדו"). ראשי מערכת הביטחון, שלא ידעו מה באמת אירע בחזית התעלה, הודיעו לציבור את מה שאמור היה להתרחש על פי תוכניות המגירה שלהם.16 בשעה 05.45 הודיע דובר צה"ל: "המצרים הצליחו להעביר לגדה המזרחית בעיקר כוחות רגליים וכמויות קטנות של טנקים. כוחותינו לוחמים בכל מקומות החדירה. הלחימה היא ברובה בסמוך לתעלה". ("דובר צה"ל מודיע", "מערכות", 233-232, נובמבר 1973). אנשי מעוז "מילנו א'" בשמעו בטרנזיסטור שלהם את השקרים האלה ולא ידעו אם לצחוק או לבכות. הגיל הממוצע של אנשי המעוז היה 32. רובם לחמו במלחמת ששת הימים בגזרת ירושלים. הם חונכו להאמין שהדוברים המצרים משקרים ודובר צה"ל אומר אמת. שקרנותו של דובר צה"ל היתה אחת מנקודות השבירה שלהם. ב7.20- בבוקר אמר אלעזר המנותק מהמציאות, לגונן המנותק אף הוא, בטלפון מתל-אביב לאום-חשיבה, שהמצב בחזית "יכול להתהפך ואז עלול לשטוף".17 הוא הנחה את גונן לתכנן התקפה של אוגדת שרון על קו התעלה. (א"מ, מסמכי גונן). בשמונה וחצי בבוקר אמר הרמטכ"ל לשר הביטחון שחזר מביקור במיפקדת חזית הצפון שהמצב בחזית תעלת סואץ "עדיין בסדר - לא נפל. אי לזאת שיניתי את התוכנית והעברתי את חיל האוויר לצפון".18 עם שחר הגיע מפקד האוגדה האלוף אברהם אדן למיפקדת החטיבה הצפונית של צה"ל בבלוזה ונפגש שם עם מפקד הגיזרה החדש תת-אלוף קלמן מגןועם מפקד חטיבת הגיזרה אלוף מישנה אלוש. אחרי ששמע דיווחים על ההתרחשויות מאז תחילת המלחמה, המשיך אדן לתעוז 'מרתף' לחטיבתו של גבי עמיר. כתב אדן בספרו: "בעוד אני נע על כביש 'עלקת' ראיתי עתה על הכביש שתי משאיות, ובשטח החולי שמימין נגמ"ש וחמישה טנקים (זה היה "כוח שילה" שנחלץ בעור שיניו מקנטרה, נחלצי כוח עמיר יפה לא הגיעו לשם - א. מ.). זה היה בקירבת 'מרתף'. תמהתי, האמנם זאת חטיבתו של גבי?... במרחב החולות השוממים, חזיתי בקומץ של טנקים ונגמ"ש אחד. תמונה עגומה שהחזירה אותי כהרף עין אל המציאות. כנראה סירבתי עד עתה להאמין לתמונת המצב שצויירה לי בבלוזה... גבי ויום טוב נצבו עייפים בנגמ"ש. הם עברו רבות בלילה האחרון. היו אלה מפקד גדוד ומפקד חטיבתה שהבעת פניהם אמרה את תמצית סיפורם. מפקדים של יחידות שהוכו קשות, עד שכמעט חדלו להתקיים... עליתי לנגמ"ש... חקרתי מה שיטת הפעולה של האויב, על פעילות כוחותינו - התמונה נותרה מעורפלת. אך שני דברים היו ברורים: האחד, שאיבדנו טנקים רבים כתוצאה משקיעה בביצות. והשני, שכוחותינו פוצלו ופוזרו לכל עבר, נתקלו בחיל רגלים מתוגבר בנשק נגד טנקי, ובטנקים, וידנו קצרה להתמודד איתם. הבנתי שכוחותינו פעלו בתעוזה ובאומץ, אך היו כמגששים באפילה. חשתי שפעולתנו היתה כל כך בלתי-יעילה, עד כי נגרמו לנו אבידות כבידות, בעוד שלאויב כמעט ולא נגרמנו אבידות... "חשתי שקרה לנו משהו אשר בחלומותינו הגרועים ביותר לא העלינו על הדעת, וכי אין בכוחי לשנות את המצב הקשה באיזשהי מילת קסם... לחטיבת גבי אשר הוכתה כה קשות, חטיבה שנשארו לה תשעה טנקים בלבד, האם עלי להוציאה מן 'המשחק', ולצרף את הטנקים שלה לאחת מחטיבותי הנפרשות עתה בגיזרה?... החלטתי כי חטיבתו של גבי תוסיף להתקיים... הוריתי לו לנוע לאחור ולהניע גם את שרידי גדוד עמיר {יפה} אל צומת 'מאדים' - 'חזיזית'. שם לארגן את כוחו מחדש, למלאו בדלק ובתחמושת ולהמתין בכוננות עד פקודה" ("על שתי גדות סואץ"). על ביקורו של אדן במיפקדת חטיבתו של גבי עמיר סיפר ששון שילה: "בבוקר הגיע ברן עם וגוניר הגנרלים שלו - נקי, עם משקפי שמש על החגורה, עם אוזניות מהאימונים תלויות בצידו כמו בתרגיל בצאלים. הוא עלה על הנגמ"ש של גבי. שוחחנו על ההתרחשויות מאז תחילת המלחמה. אחרי ששמע אותנו אמר ברן: 'בואו נניע את הנגמ"ש וניסע לקנטרה. נראה מה קורה שם'. אמרתי: 'איך תיכנס לקנטרה? נמצאת שם חטיבה מצרית!' הוא ביטל את דברי. אמר 'בסדר' ופקד להניע את הנגמ"ש. צפיתי שגבי עמיר יאמר לו: 'ברן אתה שיכור אתה יודע מה קורה שם?!' גבי שתק והתארגן לנסיעה. גלשתי מן הנגמ"ש וחזרתי לטנק שלי. למזלם של ברן ועמיר קיבל ברן הוראה בקשר הוראה מגורודיש ונסע לבלוזה". שרון כתב, בספרו, כי כשהגיע בבוקר יום א' למפקדת אוגדת סיני בביר גפגפה - אף לא אחד היה יכול לומר מה המצב בחזית התעלה, ומהו המאמץ העיקרי של האויב. ללא נתונים אלה אי אפשר היה לתכנן התקפת נגד. לפי אורי דן, ביקש שרון לברר פרטים אלה אצל גונן, באמצעות הטלפון. גונן לא היה יכול לומר דברים שלא ידע, ולשרון הוא לא היה יכול למכור "לוקשים". תת-אלוף אברהם (אברשה) טמיר,19 שהיה בחפ"ק של שרון, איבחן בשעה תשע בבוקר את התמוטטות הפיקוד של חזית הדרום, והבין את סכנותיה. הוא יעץ לשרון: "תזמין את דיין או את הרמטכ"ל להתייעצות מפקדים". שרון השיב: "אני מרגיש לא נוח להזמין אותם". טמיר: "אתה הרי אלוף. את החשבונות תעשה אחרי המלחמה". שרון התקשר בטלפון למטכ"ל בתל-אביב ואמר לסגן הרמטכ"ל, ישראל טל: "לפי מה שאני מבין המצרים חצו את התעלה. הם מחזיקים לאורך כל הקו כוחות רגליים. ייתכן שמאוחר יותר יעבירו יחידות ממוכנות.20 לכן אני מציע שתציע לשר, שעלינו לחדור ולמוטט אותם במהירות, אחרת נצטרך לתקוף אותם חזיתית". לאנשי החפ"ק שלו אמר שרון: "יש נקודות לאורך התעלה שאינך זז מהן בשום פנים ואופן. אותם מקומות שבהם ברצונך לצלוח עם כוחותיך". על-פי ידיעות ברדיו, שמסרו על פעילות בין-לאומית להפסקת אש במזרח התיכון, העריך טמיר בביר גפגפה שמתחילה התערבות בין-לאומית במלחמה, ונותרו לאריק רק 48 שעות לבצע את התוכנית שלו. אם התוכנית לא תאושר "בעוד 48 שעות תיגמר המלחמה בלי צליחה". בקריה בתל-אביב עסקו אלעזר ויועציו באותה סוגיה. לדעתם, היתה סכנה להפסקת אש, ועל צה"ל להשיג הישג קרקעי לפני שהפסקת האש תיכפה על שני הצדדים. אלעזר ואנשי המטה הכללי לא הבינו כי המצרים כבר השיגו את מטרת המלחמה שלהם בכך שצלחו את תעלת סואץ, תפסו שטחים נרחבים והשמידו אוגדה ישראלית. העסיק אותם יותר הביזיון האישי שיגרם להם אם תיכפה על ישראל הפסקת אש באותו שלב, מאשר איך לתפקד בקו הדם בצורה היעילה ביותר. בשעה 09.21 אמר גונן לאלעזר בטלפון, ש"אריק הגיע בכוחות קטנים. בינתיים הוא יתפוס את הקו, עשרים קילומטרים ממזרח לתעלה. כאשר יהיו לו יותר כוחות הוא יזוז מערבה. באשר לשלב הבא, כמו שדיברנו אתמול". (כלומר, נצלח את התעלה לפי תוכנית "צפניה" ו/או "בן-חיל". ארכיון המחבר, מסמכי גונן). בשעה תשע ורבע בבוקר דווח למטכ"ל שהמצרים חידשו את תנופת מתקפתם לכל אורך הגיזרה הדרומית והקימו שם שלושה גשרים. הם מעבירים על הגשרים האלה טנקים רבים. אחרי חמש דקות הודיע גונן לאלעזר על נפילת מעוזים אחדים בידי המצרים ועל הקושי לחלץ אנשים ממעוזים מכותרים. ב09.51- חזר גונן והודיע לאלעזר שהמצב הולך ומחמיר, וביקש, זו הפעם השלישית באותו בוקר, סיוע אווירי, כדי להרוס את הגשרים ולהפסיק את זרימת האויב. רק עכשיו הורה אלעזר לחיל האויר לפעול נגד טורי השריון של המצרים ונגדה גשריהם שעל התעלה. בשעה 09.50 שוב התקשר שרון לטל, ואמר: "טליק, תשמע. המקום היחידי שיכולים לבצע פעולה זה בקנטרה, אצל אלברט. לדעתי, ניתן לבצע תקיפה מצפון לדרום, למשל.21 הייתי הולך לזה עם הכוח שלי ושל ברן. אני יכול רץ לייעץ לכם. אני מפקד אוגדה, לא אלוף הפיקוד. אני מכיר את השטח ואולי כדאי שמישהו מכם יבוא. התקשרתי רק כדי להדגיש את החיוניות שבהתקפה, ואת הגיזרה שבה צריכה להיות ההתקפה, לדעתי". ב10.00- התקשר שרון למפקדתו של גונן, והשאיר לו את ההודעה הבאה: "יש לי רק שאלה אחת. הצעה אחת. תורידו את חיל האוויר עליהם עכשיו. ותמסור לאלוף שברגע שיגיעו הכוחות שלנו צריך לתקוף מצפון לדרום. אנו נגיע בערב ונתקוף מיד. אני חוזר על מה שאמרתי לאלוף בבוקר: המקום היחידי הוא קנטרה.22 מתי יהיו לברן טנקים? רק לקראת ערב? לא לוותר. להוציא את המצרים משיווי משקלם". לאנשי מטהו אמר אחרי השיחה הזאת: "צריך להיות מוכנים הלילה למשימה ראשונה. כשיגיעו הטנקים צריך לתדלק ולהיות מוכנים לתקוף מצפון לדרום. אני לא הייתי מפצל כוחות. הייתי תוקף במקום אחד ופונה לתקוף במקום שני". אחרי זמן קצר השאיר שרון הודעה לגונן: "אני מאמין בהתקפה לילית, לדרוס, למחוץ ולרמוס אותם". (אורי דן, "ראש גשר", 1975). באותה שעה עצמה דיווח אלעזר לממשלה כי המצב בחזית המצרית הוטב עקב מכה אווירית על שדות תעופה אוויריים במצריים.. הוא הורה לגונן לייצב קו הגנה שני. גלילי שלא עיקל את מימדי הקריסה, חשש כי מועצת הביטחון תורה על הפסקת אש. הוא שאל מה הזמן שיידרש כדי לעקור את האויב מן המאחזים שכבש. אלעזר השיב "אני באופטימיות שהלילה יתהפך המצב, ונצטרך עוד שלושה-ארבע ימים... המצרים השיגו הישגים מסויימים, אך נראה שהתעייפו והתקדמותם נבלמה". לימים הודה אלעזר ששיקר לחברי הממשלה "כדי ליצור ושם בקרב השרים שהמצב פחות חמור כפי שהוא באותה שעת בוקר" (בראון). ב11.00- שב אלעזר ללשכתו ושמע מסגנו ישראל טל ש"כל מוצבינו לאורך קו בר-לב מכותרים. המצרים השתלטו על רצועה אשר במספר מקומות מגיעה עד לשישה עשר ק"מ מזרחה לתעלה". אלעזר לא העביר מידע זה לממשלה. ב11.45- דיווח טל לאלעזר בשם גונן כי טנקים מצריים נמצאים באזור מעברי ההרים בסיני. 5. טראומת שרון בשעה 13.00 דיווח שרון לגונן במכשיר הקשר: "יש לנו ברפידים כמאתיים טנקים. אני מעריך שתוך שלוש שעות יהיו לי עוד שמונים טנקים. אני כבר זז (לטסה). מציע כמה שרק ניתן להחזיק מעמד ולקחת את הכוח במלואו ולתקוף עם חשיכה". גונן: "אין לנו הרבה סיכויים לקבל סיוע אווירי והמצב הוא שנצטרך להתייצב על ציר הרוחב. תהיה מוכן: א. התקפת נגד דרומה; ב. התקפת נגד לצפון מערב; צליחה על יד 'מצמד' עם הציוד, לפי התוכנית האורגינלית". מיד אחרי שהניח גונן את השפופרת התקשר אליו אלעזר בטלפון וביקש דיווח על המצב. גונן השיב שהוא מתכנן לשרון "א. התקפת-נגד מטסה דרך ציר 'עכביש' דרומה. ב. על אותו ציר צפונה. ג. אם תהיה בריחה של המצרים ואם נוכל לקבל חיל אוויר - לתקיפה מעבר לתעלה". ב13.45- אמר שרון לאלעזר בטלפון: "לא נוכל למוטט את החי"ר המצרי בלי מאחז מעבר לתעלה". בדיון בקריה, שהתקיים במקביל, הביע עוזרו של אלעזר, אלוף (בדימוס) רחבעם זאבי, את חששו משרון.24 אלעזר סיפר כי שרון ניסה לגרור אותו להתקפה. הרמטכ"ל לשעבר, יגאל ידין, צידד בעמדת שרון ואמר שההגנה הטובה ביותר היא ההתקפה. אלעזר סיכם סתמית, שישלח את צה"ל להתקפה בשלבים מאוחרים יותר. הוא לא הסביר לסובבים אותו ולעצמו, מדוע הוא גורס כי יום א' בלילה, כפי שיעץ שרון, הוא זמן מוקדם מדי להתקפה, ואלו יום ב' בבוקר, כפי שהוא שקל להחליט, (או כבר החליט) - עדיף.25 מן היום השני למלחמה התנהג אלעזר בהססנות. הוא התקשה לשלוט בפקודיו ולכפות עליהם את רצונו, והוא פיתח איבה הולכת וגדלה כלפי שרון, בצד הסתייגותו משר הביטחון משה דיין, הסתייגות שהתחילה הרבה לפני פרוץ המלחמה. שר הביטחון לא היה מאושר ממינויו של אלעזר לרמטכ"ל, ואלעזר לא היה מאושר מזה שדיין לא היה מאושר. גולדה, גלילי ואלון רצו באלעזר בגלל נאמנותו אליהם ויכולתו לעמוד בראש הזרוע האידיאולוגית. בגלל סיבה זאת עצמה, לא רצה דיין באלעזר. קוד ההתנהגות של אלעזר היה נאמנות, ולא היה לו קוד אחר. בגלל קוד זה היה עליו להיות בלתי נאמן לדיין, ואי נאמנות זאת לא היתה מבוססת על אחריות או על ביקורתיות, שהרי אלעזר לא היה אביר ולא היה אינטלקטואל, אלא על תככים במחתרת. הסובבים את אלעזר, אנשי הפלמ"ח לשעבר26 ואנשי השריון, ליבו את איבתו של אלעזר לשרון, אם מהיותם נאמנים ותככניםגם הם, ואם מדבקותם בתפיסה של פטישיזם של המנוע.27 רק סגנו של אלעזר, ישראל טל, לא היה שותף לאורגיה האנטי-שרונית. אבל לטל היתה השפעה מוגבלת מאוד על הרמטכ"ל. התיפקוד הזה של אנשי הפיקוד העליון מבסס את התיזה המרכזית של ספר זה האומרת כי מאז מלחמת ההתשה היתה מערכת הביטחון של ישראל בתהליך של התפוררות, ומרגע פרוץ המלחמה היא נכנסה למצב של חתחות. אלעזר, איש פיקוד הצפון, לא מילא שום תפקיד בסיני מאז מונה לאלוף ב1961-, גם לא כשהיה ראש אג"ם. הוא לא ניסה לתקן את המעוות ולא למד ביסודיות את בעיות חזית סיני אחרי שמונה לרמטכ"ל, משום שהעריך שלא תהיה מלחמה. הוא לא הכיר מקרוב את חזית התעלה. הרמטכ"ל התקשה להודות בפני עצמו ובפני אחרים, בתחילת המלחמה, שהוא לא מבין מה מתרחש בחזית העיקרית של המלחמה.28 לאור זאת יכול היה אלעזר, אולי, להיות ראש מטה כללי של צבא מיליציוני בתקופת רגיעה, אך לא היה מסוגל להיות מצביא המלחמה. הוא היה יכול, אולי, לטפל בתיאום מחלקת ההדרכה ואגף האפסנאות, אך לא היה בכוחו לגבש את הרעיונות המבצעיים, העשויים להוביל את צה"ל לניצחון, בוודאי לא בחזית הדרום. הוא היה יכול לנהל דיונים, לייצג את הצבא בפיקוד העליון ולהכריע בין דעות שונות (וגם זאת בערבון מוגבל), אך לא עלה בידו להיות המנהיג הצבאי, מנהיג שהמפקדים מקבלים את דעתו והולכים אחריו באש ובמים. במקום לעורר במפקדים דחף פנימי להצטיין ולבצע את משימותיהם, הוא עורר בהם ספקות וחששות שמא הם הפרייארים שלו ההולכים למות בקרב יחד עם פקודיהם בגלל הכסיל החביב היושב שם למעלה. והיה עוד ענין "קטן" שהפריע לאלעזר לתפקד בתחילת המלחמה: דלקת שיניים מסובכת וחריפה מתחת לסתימת שורש. בהתחלה טיפל בו רופא שיניים צבאי ומצבו הוחמר. רק אחרי ימים אחדים הוא עבר לטיפלו של רופא בכיר בפקולטה לרפואת שניים באוניברסיטה העברית בירושלים, המתמחה בסיבוך זה ומצבו הוקל. בימים הראשונים היו לרמטכ"ל כאבי שניים ולסת חריפים מאוד, הוא נטל תרופות הרגעה חזקות והיה לעתים מסומם במקצת. את הסוד הזה ידעו רק מעטים והם נצרו את לשונם לא רק בזמן המלחמה אלא גם אחרי עשרים שנה. הנה כי כן, לא רק שכישוריו היו דלים אלא גם איתרע מזלו והוא לא היה מסוגל למצות את מלוא יכולתו. מי שאכן היה המנהיג שאת דעתו קיבלו בחזית הדרום, הוא אריאל שרון. אלעזר נפגע מכך ששרון מכיר היטב את כל פרטי החזית ואת בעיותיה, מהיותו אלוף הפיקוד, עד לחודשים אחדים לפני פרוץ המלחמה, ומהיותו איש שטח ואיש מודיעין קרבי באופיו ובנסיונו.29 הביטחון העצמי ונחישותו של שרון ערערו את הרמטכ"ל. וכאבו הפנימי של אלעזר גבר עליו, כשנוכח בכוחה של הכאריזמה של שרון ובהערצה שגילו כלפיו גם הגייסות, וגם שר הביטחון, משה דיין, בעוד הוא עצמו, אלעזר, זכה רק לרחמים, כמי שכוח מנהיגותו מתפורר. מפרוץ המלחמה היה אלעזר המפסידן שלא הודח. ואמנם, לשיקול דעתו לא היה ערך רב בעיני מפקדים מזרוע האבירים, כרפאל איתן בצפון, ואריאל שרון בדרום. הרצון הכפייתי של אלעזר להשתחרר מהדומיננטיות של שרון בחזית הדרום, הוביל אותו לסדרה של משגים חמורים, שתוצאותיהם היו בלתי הפיכות. המשגה הקטסטרופלי הראשון, ואחד החמורים בכל המלחמה, נעשה על ידו ב7- באוקטובר. ב14.30- חזר משה דיין מסיני והגיע למוצב הפיקוד העליון. בסיני הוא הציע לגונן לשקול נסיגה עמוקה מקו החזית, וחזר על הצעתו בתל-אביב. דיין העריך כי ייצוב קו אחורי חדש הוא המעשה הנכון לעשותו מבחינה צבאית.30 אלעזר וגונן ראו בכך אות קין ועדות בל תימחה לכשלונם הצבאי. הם התיחסו לכל עמדה של צה"ל כפי שיוסף טרומפלדור התיחס ליישובי הגליל העליון בתחילת שנות העשרים. נוצרה קואליציה בין אלעזר וגונן לסכל את עצת דיין. כיוון ששניהם היו מנותקים מהמציאות, לא הבינו את המתרחש בחזית ולא הכירו את הכוחות שעמדו לרשותם, בחרו שניהם, בלי שיקול דעת מספיק, לסכל את עצת שר הביטחון על ידי ייזום התקפת נגד ובכך נגררו דווקא אחרי שרון.31 את שרון עצמו הם חשבו לנטרל על ידי הטלת ההתקפה על אוגדה אחת בלבד, זו שבפיקודו של אברהם אדן (ראה להלן). כך הניעה את צה"ל דינמיקה פנימית, שהושפעה מקואליציות ומיחסים אישיים מעורערים בין חברי הפיקוד העליון והמפקדים הבכירים, והביאה אותו להתקפה שלא היה מסוגל לבצע.32 בשעה 15.31 דיווח גונן לאלעזר בטלפון, שבלילה הוא מתכנן לשלוח את שרון למוטט את הארמיה השלישית, בגיזרה הדרומית של התעלה. באותו זמן תצלח אוגדת אדן את התעלה בגיזרה הצפונית, ותכבוש את פורט פואד ואת פורט סעיד. אלעזר לא "קנה" את התוכנית: "להכניס את אריק לקרב לילה מול כמאתיים טנקים עם הרבה ארטילריה. נניח שהולך טוב ויש לנו אבידות. הבוקר מוצא אותנו בערבוביה, ואז אריק מאבד את כוחו תוך יומיים". בדברים אלה רמז אלעזר לגונן שאם הוא רוצה לקבל גיבוי של הרמטכ"ל ושל חבורתו, עליו להתרחק משרון. גונן נרמז. הוא לא הביע התנגדות לשלוח את אוגדת אדן למבצע צליחה לפי תוכנית "צפניה". מסתבר שגם הרמטכ"ל וגם אלוף פיקוד הדרום לא ידעו, את מה שידעו, לפי עדותם, אנשי חיל ההנדסה של צה"ל, שבאותו לילה לא היה לצה"ל ציוד שבעזרתו יכלו יחידות שריון לצלוח את התעלה מערבה. צליחה על גשרים מצריים היתה ריאלית עוד פחות. 6. ממשלת ישראל סכנה את שרידותה של המדינה בשלוש אחרי הצהריים נפגש דיין עם ראש הממשלה, גולדה מאיר. בחדר נכחו ישראל גלילי, יגאל אלון והמזכירו הצבאי של ראש הממשלה ישראל ליאור. דיין דיווח: "אריק הגיע לדרום ורוצה לפרוץ ולעבור את התעלה מערבה". דיין חזר על המלצתו לסגת לקו הגנה חדש. גולדה מאיר כתבה: "הקשבתי לו בחלחלה33... אחר כך הזמנתי גם את 'דדו' להיכנס. לו היתה הצעה אחרת - שנמשיך במתקפה בדרום (דהיינו הצעתו של שרון _ א. מ.). הוא שאל אם יוכל לרדת לחזית הדרום ולפקח על הדברים בעצמו, והוא ביקש רשות לקבל את כל ההחלטות, שאולי יהיה בהן צורך בו-במקום. בקשתו אושרה. אלעזר סיפר על הצעת שרון ואדן לתקוף ולצלוח את התעלה על גשר מצרי.34 אלעזר קבע שזה הימור מסוכן, והמליץ לצבור כוח בלילה ולתקוף למחרת, ביום. דיין תמך בו ואמר: "אני בעד שתיסע לאום-חשיבה ובאם תגיע למסקנה שאפשר לתקוף, אז לעשות את זה. לא בא בחשבון 'הפטנט' של אריק. אנחנו ערים לכך שבין תל-אביב לתעלה אין לנו יותר טנקים". הוחלט: "יעד המלחמה בדרום הוא הדיפת הצבא המצרי מעבר לתעלה" (גולדה מאיר, "חיי", 1975; משה דיין, "אבני דרך", בראון). ההחלטה להדוף את הצבא המצרי מעבר לתעלה, היתה למעשה החלטה לנקוט במהלך הכרעה על מנת לסיים את המלחמה בניצחון מכריע. זאת היתה אחת ההחלטות האסטראטגיות החשובות ביותר במלחמה כולה. לא רק שלרוב המשתתפים לא היו הכישורים הדרושים המינימליים לקבל החלטה כזאת, אלא שלא היה להם מידע חיוני על מנת לקבלה והם גם לא הבינו שהם זקוקים למידע כזה. איכות תהליך קבלת ההחלטה הקריטית זאת, היה הגרוע ביותר שניתן להעלות על הדעת,והוא מצביע על האיכות הקלוקלת של השלטון בישראל שלא השתנה מאז ועל חוסר הבנתם של המנהיגים בהווית הצבא והמלחמה. דבר אחד, לפחות, היה עליהם לדעת לבטח, אחרי עשרים וחמש שעות של מלחמה: הרמטכ"ל דוד אלעזר הטעה אותם בגדול, גם לפני שפרצו הקרבות וגם ביממה הראשונה של המלחמה. אפילו אם לא היה בכוחם הנפשי של חברי הממשלה להחליפו באחר, כפי שהיה ראוי לעשות, אסור היה להשאיר בידיו בלבד, את שיקול הדעת אם המצב בחזית בשלה למהלך של הכרעה ומה תהיה תוכנית המיתקפה. אלעזר מוכה ההלם והסובל מכאב שיניים איום, לא התאים למשימה זאת. ואכן בנסיעה לאום-חשיבה הצטרף לאלעזר הרמטכ"ל לשעבר יצחק רבין שסיים את תפיקדו כשגריר ישראל בארצות הברית וחכה לבחירות הכלליות הקרובות להיכנס לכנסת. רבין הצטרף לנסיעה למיפקדת חזית הדרום כמעין אומנת חסרת סמכויות לאלעזר. כל חברי הממשלה ידעו כי רבין התמוטט נפשית לפני מלחמת ששת הימים וכי לא הוא פיקד על אותה מלחמה. היה על דיין, לפחות, להבין שבהצטרפו לאלעזר, יזיק רבין יותר משיועיל ושלא הוא התשובה למצבו העלוב של הרמטכ"ל. במציאות מילא רבין תפקיד שלילי באום_חשיבה (ראה להלן). בהטילם את האחריות על הרמטכ"ל, גילו גולדה מאיר , משה דיין, יגאל אלון, ישראל גלילי וחבריהם שהם לא היו ראויים לעמוד בזמן מדינה, ושהם סכנו את שרידותה יותר מצבאות מצרים וסוריה שתקפו אותה. ממצא זה מבסס את תורת הביטחון הכללית - עקרון השרידות, שפיתחתי. למרות שהחלטה זאת השאירה בידי הרמטכ"ל את קביעת לוח הזמנים להתחלת התקפת הנגד, היא היתה ברוח העקרונות הקודמים של צה"ל - להעדיף התקפה על הגנה, לנקוט אסטרטגיה ברברית של השמדת האויב ולא אסטרטגיה של בני תרבות הגורסת הכרעת האויב על ידי זרוז התפוררותו הפנימית. בעצם, הצביעה החלטה זו על הניצחון שזכה בו שרון, במאמציו להניע את מערכת הביטחון להחליט לתקוף. לא רק אלעזר וגונן אלא גם גולדה, אלון וגלילי "נגררו" אחרי שרון, וכך אפילו דיין, בניגוד לנטייתו לוותר על העקרונות הקודמים מכורח המציאות, ומהיותו הראשון, כנראה, שהבין כי כללי המשחק האסטרטגי בין ישראל למצרים השתנו.35 אלא שההגררות אחרי שרון היתה מדומה, שכן שרון הציע לתקוף מיד,36 בלילה, לפני שהמצרים יתבססו וייערכו להגנה בגדה המזרחית של התעלה. אלעזר קיבל אישור לכוונתו שלו לתקוף ביום, כפי שביקש אדן, ובכך סיפק למצרים זמן להתארגן עד למחרת. דיין ואלעזר החליטו על התקפה למחרת משום שמפקד חיל האוויר בני פלד דיווח להם שחיל האוויר הרס שבע גשרים מצריים על תעלת סואץ. המידע הזה כה שיפר את רוחו של דיין עד שהוא התבטא בסגנונו של שרון, שכה קומם את אנשי הפיקוד העליון, ואמר לפלד שאם התקפת הנגד למחרת תטה את כפות המאזניים לטובת צה"ל, אפשר יהיה להשתלט על קו פורט סעיד - פורט פואד משני עברי התעלה. דיין ואלעזר לא היו בעלי מקצוע בגישור מכשולי מיים. ספק אם היו באוקטובר 1973, בישראל בעלי מקצוע כאלה, (ראה לעיל), אבל בוודאי לא היו במערכת הביטחון מומחים ליכולת הגישור והצליחה של הצבא המצרי. אילו היו מומחים כאלה אולי היתה מתערערת הקונספציה שביסוד המחדל המודיעני. שר הביטחון והרמטכ"ל לא רק הוטעו על ידי פלד (ללא כוונת זדון כמובן) בהעריכם שחיל האוויר הישראלי ישמיד את כל הגשרים על תעלת סואץ ולא כך היה, אלא שלא העריכו נכונה, שלמצרים כושר גבוה בשיקום גשרים פגועים ושגשר מצרי שנפגע מן האוויר יחזור לשימוש אחרי שעות אחדות. ואכן, בלילה שבין ה7- ל8- באוקטובר צלחו את תעלת סואץ חטיבות שריון מצריות, שהיו מסופחות לדיוויזיות החי"ר, והתבססו בגדה המזרחית, "הישראלית", של התעלה. מבצע זה, שלא הופרע על ידי צה"ל, היה מלווה בכוחות קומנדו גדולים. (חיים הרצוג, "מלחמת יום-הדין", 1975). אלה עתידים היו לקדם את "התקפת אלעזר" למחרת, ולנפץ אותה בקלות רבה (ראה להלן). בכך הצדיקו המצרים את הערכת המצב של שרון במלואה, להוותה של מדינת ישראל. 7. ניצחון פירוס של אסכולת פלמ"ח-שיריון בעימות הזה, שהיה בין אסכולת יחידת 101 והצנחנים, לבין הכלאה של הזרוע האידיאולוגית-פלמ"חאית לאסכולת השריון - ניצח הרמטכ"ל, איש הפלמ"ח והשריון, אך זה היה "נצחון פירוס". אלעזר לא הבין את הנסיבות והתנאים הממשיים בשטח, (כפי שהוא ומפקדיו לא הבינו אותה ב1948-), לא גיבש לעצמו תפיסה עצמאית לפי האירועים הצבאיים שהתרחשו ממזרח לתעלת סואץ (בניגוד לדיין שגיבש תפיסה חדשה), ונגרר אחרי בליל רעיונות שהתבססו על דקלומי העבר ועל תגובות נגד מהלכיהם של אויבים פנימיים של אלעזר שבתוך מערכת הביטחון (לכך היו לו מורים מעולים: יצחק טבנקין, ישראל גלילי, יגאל אלון, ויוסף טבנקין). אלעזר העדיף את נוחות המנוע ויעילות אש תותחי הטנקים ביום, על פני כוח משולב: שיריון, ארטילריה מתנייעת, חרמ"ש וחיר"ם היכול לחולל הפתעה בחסות הלילה, כפיש שהיה הקרב האוגדתי של שרון באום-כתף במלחמת ששת הימים. בכך ניתק עצמו אלעזר מתפיסת "הבליץ-קריג" הגרמנית, שאפיינה את צה"ל במבצע "קדש" ובמלחמת ששת הימים, ושמייצגה המובהק היה סגנו של אלעזר, ישראל טל, ואימץ את תפיסת השריון הצרפתית-אמריקנית מימי מלחמת העולם הראשונה עם רעיונות של התפיסה האמריקאית שלאחר מלחמת העולם השנייה: הטנק הוא תותח-סער מתנייע שעצם הופעתו בכמויות גדולות יכריע את האויב. המהפך האקראי הזה בתפיסת השריון של אלעזר מלמד על חוסר יציבותו ועל חוסר תבונתו של האיש שפיקד על צה"ל באוקטובר 1973. לפני פרוץ המלחמה היו אלעזר ושאר קציני צה"ל הבכירים לועגים ודוחים את ההערכה כי צה"ל לא ייצא להתקפת נגד אלא 42 שעות אחרי צליחת תעלת סואץ, שעה שהמצרים הצליחו כבר להקים מערך מוגן. ברור היה כי זה המועד הגרוע ביותר להתקפת נגד, כפי שניתן להסיק גם משיקולים תיאורטיים של הפעלת כוחות, וגם ממה שהתרחש באותו יום. אלו היה צה"ל צבא מקצועי, היה העימות בין אלעזר לשרון עימות בין אסכולה של ריכוז הכוח והפעלתו המסודרת, לבין אסכולה צבאית שבמרכזה מהירות, ניידות ואילתור. אלא שגם לפי האסכולה הראשונה, לא די לרכז כוח, צריך לדעת להפעיל את הכוח המרוכז. למחרת יתברר שהמפקדים הבכירים של צה"ל לא ידעו להפעיל את הכוח המרוכז שבידיהם. לכן החלופה השריונאית של אלעזר, גונן ואדן לתפיסה של שרון היתה חלופה למאבק על משאבים כספיים בימי רגיעה, לא חלופה ריאלית למלחמה. אחרי הצהריים הגיע שרון לטסה, שוחח עם אמנון רשף, מפקד חטיבת השריון הסדירה שהיתה אחראית לקו התעלה בפרוץ המלחמה, בבונקר שלו, ועם מפקדי המעוזים בגזרה המרכזית, במכשיר הקשר, והגיע למסקנה כי ניתן לחלץ אותם במאמץ מרוכז ומהיר. הוא ביקש מגונן, בקשר, אישור לביצוע הפעולה בלילה. גונן סירב בטענה שבמהלך חילוץ אנשי המעוזים ייפגעו אנשים רבים. שרון טלפן לדיין. לדברי שרון היה ביניהם ויכוח ארוך בטלפון. לבסוף, אמר דיין לשרון כי בערב יתקיים באום-חשיבה דיון בהשתתפות אלעזר, והציע לו להביא את תוכניתו לדיון זה. בשעה 16.20 שוב התקשר שרון לגונן וביקש "להציל את החברה במעוזים". ושוב סירב גונן. אז ביקש שרון מגונן אישור להעלות את הנושא לדיון בפגישה עם אלעזר בלילה. גונן השיב במפתיע, שעל שרון להתכונן להתקפה ולחבירה עם המעוזים הלילה, אבל לא לפעול לפני הדיון. התעקשותו של שרון להציל את אנשי המעוזים היא התעקשות של אביר צבאי החש אחריות כלפי פקודיו ועושה כל מאמץ כדי להצילם. בניגוד למפקדים הבכירים ולפוליטיקאים, הכירו אנשי קו הדם את קו האופי הזה של שרון ולכן בטחו בו והעדיפו להילחם תחת מנהיגותו, כשנכפתה עליהם מלחמה, אפילו אלה שהתנגדו לדרכו הפוליטית. זה אחד ההסברים לכאריזמה שלו. אלעזר וגונן השתייכו אז לזרוע האידיאולוגית וקיבלו את הנורמה הבסיסית שלה: נאמנות בעלי השררה. הצלת החיילים במעוזים לא העסיקה אז את בעלי השררה אלא הצלת שרידותם הפוליטית ומעמדם בהיירארכיה הצבאית. הם לא הבינו שהקרבת חיילי המעוזים תתנקם בהם. ואכן בתנועות המחאה שכפו על ממשלת ישראל להקים את ועדת אגנט, היו רבים מלוחמי המעוזים וראשון להם מוטי אשכנזי שפיקד על מעוז "בודפסט". ועדת אגרנט גרמה להדחתם של אלעזר וגונן מצה"ל, ולחץ נוסף של תנועות המחאהלהתפטרותה של ממשלת גולדה מאיר. בניגוד לשרון, השש אלי קרב, הודיע אברהם אדן לגונן בקשר בשעה 16.22, שהוא מתנגד לתקוף את המצרים בלילה, כי אז יהיה לטילי הנ"ט האישיים שבידי המצרים יתרון על פני הטנקים הישראלים. כשחזר אלעזר למצפ"ע (מוצב הפיקוד העליון - "הבור") מישיבת הממשלה, שרתה על עוזריו אופוריה, בגלל הידיעות כי חיל האוויר השמיד שבעה מארבעה עשר הגשרים שהקימו המצרים. אלעזר כינס קד"מ (קבוצת דיון מבצעי) בשעה 16.45, ופירט את האפשרויות להפעיל את שלוש האוגדות בחזית התעלה שאותן הציג בישיבת הממשלה. האפשרות הראשונה: להיערך להגנה על המעברים מזרחה; האפשרות השניה: לצאת למתקפת נגד ולצלוח את התעלה; "לו היה זה תרגיל בפו"ם אולי הייתי עושה זאת",37 אמר אלעזר. האפשרות השלישית: להמשיך בבלימה מוגבלת בלי להתיש את האוגדות, ולהפעיל חלק מהכוחות בהתקפות נגד, כדי להשמיד את הכוחות המצריים בגדה המזרחית של התעלה, אך לא לחצות את התעלה, לפי שעה. אלעזר קבע שחיל האוויר חייב לתקוף את הגשרים בכל מחיר, כדי לנתק את עורקי האספקה והתגבורת של המצרים. אלעזר ואנשי מטהו לא הבינו כי יש להם עניין עם צבא מוכה (צה"ל), שמפקדיו הוכיחו את אין-אונותם. הם לא יכלו להבין זאת, כי הם היו הדרג הפוקד והאחראי לאותו צבא, וכך, אין האונות שלהם תבלוט כפל כפליים. אחרי ארבע-עשרה שנים העריך אלוף משנה (מיל.) ד"ר עמנואל ולד כי "בקרב הבלימה שהתנהל ביומיים הראשונים של המלחמה נחל צה"ל כישלון חרוץ: בניגוד לכל הציפיות והתוכניות נפרצו קווי ההגנה בשתי החזיתות, וכמחצית מהכוח המגן שהיה בקווים הושמדה. יתר על כן: בעקבות המצב שנוצר לאחר כשלון הבלימה התערער הביטחון העצמי של מפקדים רבים שנימנו עם הפיקוד הבכיר, והתפוגגה אמונתם ביכולתו של צה"ל להכריע את המלחמה". (עמנואל ולד "קללת הכלים השבורים", 1987) 8. שמא הרמטכ"ל היה חולה בנפשו בשעה 16.49 הורה גונן לקצין אג"ם שלו, שי תמרי, "לארגן מסוק להביא את מפקדי האוגדות". ב18.10- דיווח שרון לגונן על מאמציו לחלץ את אנשי המעוזים המכותרים על ידי המצרים. גונן אמר לו שלא יוכל באותה עת להשאיר מסוק בטסה על נת להטיס אותו לישיבה עם הרמטכ"ל, והבטיח: "נקרא לך כשהרמטכ"ל יבוא ואז יגיע אליך מיד מסוק". אלעזר הגיע לאום-חשיבה בשעה 18.45, בחברתם של הרמטכ"ל לשעבר, (שר הביטחון וראש הממשלה לעתיד) יצחק רבין, וראש לשכתו של אלעזר, סא"ל אבנר שלו. שרון לא הוטס לישיבה במועד, כפי שהתחייב מן הנסיבות וכפי שהובטח. בספרו, כתב שרון, שבגלל פעילותם של אנשי קומנדו מצריים בסביבות טסה, הוא תיאם מיפגש עם המסוק במינחת המרוחק מעט מן הבסיס. המסוק לא הגיע בשעה היעודה. שרון חיפש אותו במינחת הבסיס, והמסוק לא היה שם. שרון חזר עם מלוויו למינחת המרוחק, וחיכה שם שעתיים עד להופעת המסוק. לדבריו, הוא היה בטוח אז שגונן דחה את בוא המסוק במתכוון, כי ידע על שיחתו עם דיין, וחשש משיחה קשה בנוכחות הרמטכ"ל בעניין הצלת אנשי המעוזים. בשעה 20.00, אחרי שהדיון כבר הסתיים, הוטסו שרון ומלוויו לאום-חשיבה, ובחוץ פגש שרון את אלעזר, את רבין ואת שלו, כשהם עומדים להמריא לתל-אביב. דני וולף-רהב, שנלווה לשרון בטיסה מטסה לאום-חשיבה, אישר את גירסתו זו של שרון. כשהגיע לאום חשיבה קיבל אלעזר מגונן ומאנשי מטהו שעה דיווחים ועדכונים במשך כחצי שעה. הדיון עצמו נפתח בשעה 19.20. חדר המלחמה של גונן היה מלא אדם. רוב האנשים שהיו באולם הזה השתייכו לצוות ילקוט הכזבים של מלחמת העצמאות והמלחמות שאחריה, והם נכחו שם מסיבות פולקלוריסטיות. לכן נערך דיון המפקדים הבכירים בחזית, עם הרמטכ"ל, בקיטון השינה הצר של גונן. דיון כזה צריך היה להערך בחמ"ל או בחדר ישיבות מרווח. כסף רב עלתה בנייתו של בסיס אום חשיבה, כדי שישמש בבוא העת מקום מתאים לייעודו, ומה חשוב יותר ליעודו מהדיון הזה? העם היהודי היקצה די משאבים לצרכי הביטחון, כדי שברגע המכריע יוכלו מקבלי ההחלטות לקבל את ההחלטות הטובות ביותר בתנאים אופטימליים. האופן שבו התקבלו ההחלטות המבצעיות בעניין מהלך ההכרעה הראשון והאחרון של מלחמת יום הכיפורים, מבסס את הטיעון של מחבר שורות אלה, שראשי מערכת הביטחון לא הבינו (ואינם מבינים עד היום) את חשיבות המימד האינטלקטואלי לאבטחת שרידותה של ישראל. מוטב היה לצה"ל לוותר על רכישת טנק אחד, ולהכין במחירו חדר ישיבות מתאים למפקדת חזית הדרום, ואז היתה ממילא הפעלת כל הטנקים האחרים יעילה בהרבה. חלופה זאת מוצגת כאן רק כדי לסבר את האוזן. בתקציב הביטחון של אותם ימים היה די גם לרכישת טנקים נוספים וגם להכנת חדר ישיבות כנדרש, המופרד מאולם הטרמפיסטים והמזדנבים, שבכל המלחמות, ועד כתיבת שורות אלה, המפקדים לא הצליחו להיפטר מהם. שהרי גם הם יהיו טרמפיסטים ומזדנבים אחרי שישתחררו מהשירות. אגב, אותם תנאים בלתי נסבלים שררו גם במיפקדת חזית הצפון. אברהם אדן כתב בספרו, כי אלעזר החליט לקיים את הדיון ללא שרון. סביר להניח כי לו רצה, היה אלעזר יכול לכפות על גונן להביא את שרון מיד. מסתבר שהוא לא רצה בכך, גם אם לא היתה ידו במעל מלכתחילה. המחבר אינו קונה את הטיעון שאי הבאתו של שרון לאום חשיבה נבעה מליקוי טכני או חוסר תאום של דרגים נמוכים בחיל האוויר.39 גם אם נניח שטייס של מסוק אחד שגה, או שמפעילו שגה; היה די זמן לשלוח מסוק אחר מאלה היו אז בהישג יד. החלטה אומללה זאת התאימה למצבו הנפשי של אלעזר, וביטאה את איבתו לשרון. היתה זאת התנהגות של אדם לא בוגר בנפשו, או שמא חולה בנפשו בגלל הטראומות שעבר ב28.20 השעות מאז פרוץ המלחמה ובגלל הלם המידע שריסק את יכולתו לתפקד. וכיוון שהבנת המתרחש היתה מעבר ליכולתו, הוא היפנה את מרצו למאבק נגד שרון.40 ועשה זאת, בהתעלמות משרון על ידי אי שיתופו באחד הדיונים המכריעים ביותר במלחמה. ערכו וחשיבותו הצבאית של שרון, ובאותן הנסיבות בחזית הדרום, עלו על אלה של כל המפקדים האחרים גם יחד. מן הראוי היה לדאוג ששרון יגיע במסוק בזמן לאותו דיון, ואם זה היה למעלה מכוחותיו של הרמטכ"ל ולמעלה מיכולתו של חיל האוויר באתו מועד, ראוי היה לא לצאת למחרת למהלך ההכרעה המתוכנן, שכן מי שאינו מסוגל להקצות מסוק להביא מפקד אוגדה לדיון גורלי בזמן, אינו מסוגל לתת סיוע אווירי יעיל וחיוני להתקפה היבשתית המתוכננת. ראוי היה להמתין לבואו של שרון ורק אז לפתוח בדיון. אלעזר שיחק באום-חשיבה משחקים של כבוד שמקומם יכירם אולי בגן-ילדים. בעצם, הוא פתח במאבק חזיתי נגד שרון, מבלי שהיה לו, לאלעזר, סיכוי לנצח בו כפי שכל קורא יכול להעריך אחרי עשרים שנה. את מחיר המאבק הזה שילם עם ישראל. גונן הציג בתחילת הדיון את תוכניתו של שרון, מבלי שהבין אותה עד תום.41 הוא המליץ שהתקפת הנגד תיפתח כבר באותו לילה, ובמסגרתה יהיו צליחות בשתי גזרות: אוגדת אדן תתקוף את הארמיה השניה ותצלח בקנטרה באמצעות גשר הגלילים שנמצא בבלוזה ושגונן היה סבור שניתן להפעילו מיד;42 אוגדת שרון תתקוף את הארמיה השלישית בדרום, ותצלח באמצעות גשרים מצריים, מול העיר סואץ. למחרת ימשיך שרון לתקוף בגדה המערבית של התעלה, יעלה עם אוגדתו צפונה, וישמיד את כל הכוחות המצריים שם. גונן סיפר שהוא דיבר בטלפון עם משה דיין, שבירך על התוכנית. אברהם מנדלר צידד בצליחה. לפי ברטוב הוא תמך "בצליחה מיידית ואפילו בלי להמתין עוד יממה". לפי אדן הוא המליץ להמתין לריכוזו של הכוח ולהתרעננותו, ולא לתקוף באותו לילה, אלא לתקוף ולצלוח למחרת בצהריים, שאז ניתן יהיה לתקוף בשתי אוגדות במרוכז בגיזרה צרה, ולצלוח אל הגדה המערבית. המלצתו היתה לצלוח רק בגיזרה הדרומית. אלעזר הגדיר את תוכניתו של גונן במלים "פרטנציוזית מדי". הוא אמר: "הייתי רוצה לתקוף, אם זה היה אפשרי. אבל תחילה עלינו לעמוד בהגנה, ובהגנה ניידת, כדי שהם יתקפו אותנו ראשונים, אבל נשבור את הכוח התוקף, וכאשר הם ייחלשו, נתקוף אותם". הוא התכוון לתקיפת המצרים על ידי צה"ל ממזרח לתעלה, כשמטרות התקיפה מוגבלות. לפי זאב שיף אמר אלעזר: "אוגדתו של ברן תפתח. היא תתקוף מצפון לדרום בשטח הארמיה השניה. אם ברן לא יצליח, אריק יעזור לו. אם הוא יצליח, אריק ירד דרומה ויפתח מתקפה נגד הארמיה השלישית". אלעזר לא אישר צליחה, אך גם לא שלל אותה. לדבריו, ציוד הצליחה ממילא אינו מוכן, ולצלוח את התעלה ניתן רק על גבי הגשרים שהקימו המצרים. הוא אמר: "תגיעו לגשרים ואחר כך נראה. על גשר אחד איני רוצה להעביר צבא שלם. אם נתפוס גשרים אחדים, נעביר כמה מחלקות של טנקים. על כל פנים, צליחת התעלה רק על פי פקודה שלי ואין להזיז את שרון בלי אישור ממני".43 (זאב שיף, "רעידת אדמה באוקטובר", 1974). לפי אלעזר, אם ההתקפה תיכשל ניתן יהיה לסגת ולהקים קו הגנה חזק במעברי ההר. בכך נשמע הד לדבריו ולעצותיו המיניסטריאליות של משה דיין באותו יום, בהם הצביע על הצורך לסגת ולהקים קו חזק בהרים. אדן: "הגיע תורי. לא האמנתי ביכולתנו לצלוח, ואפילו להתקרב אל התעלה, כבר עתה. את עמדתי הבעתי בלב כבד. היה זה רגע של אמת... נסיון היממה הקודמת מלמד שהמצרים ערוכים בקרקע, כשהם מתוגברים בשפע אמצעים נגד טנקים, ונסמכים על המבנה הקרקעי המיוחד של סביבת התעלה. מבנה זה מאפשר להם להפעיל נשק השולט על השטח המישורי, הן מן הרמפות שלהם, והן מן הסוללות שלנו. הקרקע הביצתית בסביבת התעלה מצמצמת את חופש התמרון שלנו. לכן, אמרתי, אינני מצדד בהצעת גונן. אם ברצוננו להתקרב לתעלה עלינו לרכז את שתי האוגדות בגזרה צרה, עם ארטילריה בשפע ובסיוע מירבי של חיל האוויר. התקפה כזאת לא תהיה מוכנה מחר בצהריים,44 ומשמעות הדבר היא שלפי שעה אנו משאירים את היוזמה בידי האויב. סיכמתי שאני בעד נטילת היוזמה כדי לעצור את תנופת התקדמותו בהקדם. מה שבכוחנו לעשות בכוחות שיגיעו עד מחר בבוקר הוא, לנסות ול'נפנף' כוחות, בעיקר שריון אויב, שיתקדמו מזרחה. נוכל לנקות ולתפוס את השטח שאינו נשלט מן הרמפות והסוללות, ולהמתין עד שיגיעו כל כוחותינו. אורי (בן-ארי) הביע דעה דומה".45 לפי חנוך ברטוב הורה אלעזר בסיכום הדיון כך: "התקיפה תהיה עם שתי רגליים על הקרקע. כשברן תוקף - יהיו שרון ואלברט על הקרקע. כשאריק תוקף - יהיה ברן ואלברט על הקרקע. שתי רגליים על הקרקע, כשאוגדה אחת תוקפת. ברן תוקף - ואינו מגיע אל התעלה, אלא במרחק מן הנשק נגד טנקי. אחרי שמתייצבת אוגדת ברן - פורץ אריק". בסיום דבריו שאל אלעזר את הרמטכ"ל לשעבר יצחק רבין, שהשתתף בישיבה, לדעתו על התוכנית. רבין השיב: "אינני מכיר מספיק את המצב אבל התוכנית סבירה וטובה"46 מאום-חשיבה דיווח אלעזר לדיין: "הסיכום שלי הוא כזה: אוגדת שרון תהיה מרוכזת בטסה. היא מהווה עתודה. אוגדת ברן תתקוף את הארמיה השניה, מצפון לדרום, כאשר אוגדת שרון משמשת לה עתודה למשך זמן התקיפה. כל עוד אין אוגדת ברן נזקקת לעזרת אוגדת שרון, אין זו מופעלת. לא מפעילים את אוגדת שרון למשימה אחרת, אלא אם כן לאוגדת ברן הולך טוב - והיא משלימה את משימתה. אוגדת ברן זקוקה לסיוע, אוגדת שרון תוקפת את הארמיה השניה מדרום לצפון. אוגדת ברן סיימה - תתקוף אוגדת שרון את הארמיה השלישית מצפון לדרום". ברטוב הוסיף בהמשך המובאה, בלי מרכאות, ובלי ייחוס מדוייק לאלעזר: "יש תוכנית גם לחצות - אך רק כניצול הצלחה". אלעזר אישר מראש את כל האופציות האפשריות, גם אלה שנחשבו אחרי המלחמה כמטורפות. הוא קבע על פי תפיסתו מלפני המלחמה שיש לשאוף לצלוח את התעלה וזה יחשב כהצלחה. בכך הוא נתן הוראה למעשה, למעשה, לגונן לצלוח את התעלה. היה צריך להיות ברור לרמטכ"ל, ולכל הנוכחים, שגונן ישאף, למחרת, להפוך את קערת המלחמה על פיה כמעט בכל מחיר, ולהשיג בחזית את מה שהרמטכ"ל הגדיר כהצלחה. למי שלא היה ברור לפני המלחמה, צריך היה להיות ברור בסוף היום השני שלה, שגונן אינו אדם שקול וזהיר, ושהוא יטול את כל הסיכונים האפשריים כדי להוכיח שמינויו לאלוף פיקוד הדרום היה מוצדק. דוד אלעזר שקבע את היעדים להתקפת ה8- באוקטובר ונתן לגונן חופש מוחלט לבצעם, הוא האשם הישיר, הראשי, במה שעתיד להתרחש למחרת. 13. נוהל קרב בטלפונים שבורים כשחזר אברהם אדן למיפקדת אוגדתו מהפגישה באום חשיבה, הוא קיים קבוצת פקודות אוגדתית ואחר כך השתתף בקבוצות הפקודות של החטיבות. חטיבת בית הספר לשריון בפיקודו של גבי עמיר צורפה בלילה לאוגדת אדן. לחטיבה הזאת היו אז שני גדודים: גדוד מקורי בפיקודו של עמיר יפה שהיה מורכב משרידי החטיבה שתוגברו, וגדוד מילואים שצורף לחטיבה. מפקדו של גדוד המילואים היה חיים עדיני. על קבוצת הפקודות החטיבתית לקראת מהלך ההכרעה של צה"ל סיפר הסמח"ט ששון שילה: "בנוכחות ברן אמר גבי עמיר שהאוגדה תסרוק את השטח מצפון לדרום במרחק ניכר מהתעלה. מדבריו של גבי לא הבנתי שהולכים למהלך הכרעה או להתקפת נגד אלא מנסים לסלק טנקים מצריים שהרחיקו לכת מזרחה. החטיבה שלנו נכנסה ל8- באוקטובר בלי תוכנית ובלי הכנה ללחימה שהיתה צפויה לה". על-פי עדות זאת מסתבר שלפחות אחת מחטיבותיו של אדן טעתה או הוטעתה באשר לכוונות של הפיקוד העליון. דווקא חטיבה זאת יצרה אופציה להכרעת המצרים בגיזרת גשר פירדן. המסקנה המתבקשת היא שאדן לא הבין את התוכנית הצה"לית למערכת ה8- באוקטובר או שלא התכוון לבצעה. בשעה 03.54 ניסה גונן לדבר עם אדן במכשיר הקשר. הוא לא הצליח, כנראה בגלל חסימת רשת הקשר על ידי המצרים, כאמצעי של לוחמה אלקטרונית. גונן העביר את הוראותיו אל אדן באמצעות קלמן מגן. גונן הורה לאדן לתכנן צליחה בסביבות מעוז "פורקן" (מול איסמעיליה). אם יהיה שם גשר מצרי, הורה גונן לצלוח את התעלה ולהתפרס בעומק של עשרים קילומטר ממערב לה. "אם ברן לא ימצא גשר מצרי, או אם לא יתקבל אישור לחציה, עליו להמשיך בהתקפתו דרומה עד לאגם המר, ולצלוח שם, ב'מצמד', על גשר מצרי. גם במקרה הזה על ברן לצלוח בחטיבה אחת, שתיערך להגנה ממערב לציר 'חבית'69 או על ציר 'ודאות'"70 ב04.23- שינה גונן את הפקודה שלו, והעביר לאדן, באמצעות מגן, פקודה חדשה: "את המעבר מצפון לחיץ לבטל. שיהיה מעבר לאזור 'מצמד' עד קו 'חבית' להתייצב שם. לעבור רק עם חטיבה אחת71 שהשאר ישארו במזרח. שיקרא לתדרוך למח"ט שאותו מתכוון להעביר". קלמן מגן העיר, שלדעתו ניתן לצלוח את התעלה בסביבות מעוז "מצמד". בשעות 04.20, 04.29 ו05.34-, שוחח גונן ישירות עם אדן, וב04.32- הוא שוחח בקשר עם שרון. בכל השיחות האלה דיבר גונן על צליחות ועל כיבושים ממערב לתעלה, שינה את פקודותיו, הוסיף והחסיר. בשיחה ב04.29-, למשל, הוא אמר לאדן שהוא מתכנן לשלוח את אוגדת שרון לחבור עם המעוזים בתעלת סואץ, ולפנות משם את חיילי צה"ל המכותרים. אדן יהיה אז עתודה לשרון והוא יצא למשימה העיקרית שלו רק אחרי ששרון ישלים את משימתו. סביר להניח שלו היה גונן מממש את כוונתו זו, לא היתה מתבצעת באותו יום התקפתו של אדן על הארמיה השניה. לפי פיענוח שיחות הקשר דומה, שמפקד חזית הדרום היה נתון בשכרון חושים או במאניה פתולוגית. אין ספק שבני שיחו הבחינו בכך, והעדיפו להתעלם מן הצורך שהיה לצה"ל ולתושבי מדינת ישראל, לשלוח את גונן בדחיפות לטיפול נפשי. הם האמינו שיחפו עליו מכל עבר, והסוד הנורא, שמפקד חזית הדרום הוא אדם מעורער בנפשו - לא יתגלה לעולם. הם לא הבינו שבכך הם נותנים ידם לאסון: מותם - ללא צורך או ללא תועלת - של לוחמים ישראלים, וחיסול הסיכוי להצליח במהלך ההכרעה המתוכנן. כשיתחיל הקרב יתברר להם גודל האסון, בעוד האיש הזה פוקד עליהם ומורה להם איך לפעול, וכל זאת במערכת צבאית שבה אי ביצוע פקודה נחשב לקשה בעבירות. ב05.48- פקד גונן על נציג חיל האוויר בפיקוד הדרום לפעול, ולדאוג לכך שמטוסים לא יפציצו את הגשר המצרי ליד מעוז "מצמד", כדי "לשמור עליו" ולצלוח באמצעותו את התעלה מערבה. לפי זאב שיף גם גשרים נוספים לא הופצצו, כדי שניתן יהיה להשתמש בהם לצליחה מערבה. גם האזורים הסמוכים לגשרים לא הופצצו, והמצרים שנמצאו בהם עשו הכנות אחרונות, באין מפריע, לקדם את פני הישראלים. ב06.05- הודיע גונן לאלעזר בטלפון: "מפעיל כרגע את חיל האוויר. מבקש להתחיל ב08.00- בצפון, ואחרי הצהריים עם אריק בדרום". אלעזר אישר. לפי אדן, מטוסים ישראלים הפציצו, בשלב ההכנה להתקפה, גם את חטיבתו של נתן (נתקה) ניר. באותו שלב תקפו את החטיבה הזאת גם מטוסי מיג מצריים. ב06.17- הודיע גונן לראש המטה של שרון, אלוף-משנה גדעון אלטשולר: "אריק לא יתקוף לפני הצהריים למעוזים. יתקוף בדרום בצהריים, ישמיד את כוחות האויב ויתפוס 'טרמפ' על גשר שיעבור מערבה. יעבור את העיר סואץ... לא להכניס יותר מחטיבה או חטיבה וגדוד". ב06.05- קיבל גונן את אישורו של אלעזר לתקוף בשעה 08.00. מסתבר, שלא היה איש במאג"ם/מבצעים שהיסב את תשומת לבו של אלעזר לשיחות בין גונן לאדן ולשרון, שמהן ניתן להבין שכל מעייניו של גונן היו נתונים לצליחת התעלה. הרמטכ"ל אישר התקפה שונה מן ההתקפה שאמורה היתה להתחיל שעתיים לאחר קבלת האישור, אם גם, כאמור, ניתן היה לייחס שינויים אלה שנעשו בתוכנית שאושרה, לדבריו המעורפלים של אלעזר בישיבה באום-חשיבה. בבוקר קיבל גונן דיווחים, לפיהם מרוכזים כוחות מצריים רבים "בחווה הסינית", לא הרחיק ממעוז "מצמד", שנועד לצליחה באותו יום. ב07.30- הוא פקד על גדעון אלטשולר: "תגיד לאריק שיתכנן התקפה לתוך החווה הסינית, במקרה שלברן יהיו קשיים". בשעה 07.18 הנחה אורי בן-ארי, סגנו של גונן, את אדן בקשר: "הפקודות - קודם כל כבדים (טנקים) של האויב בשטח, כולם. ואחרי זה הקלים (רכב רך) ואחר כך הרגלים. אתה צריך להגיע עד מצמד ולפי הוראת המנהל שלי (גונן) לפנות (לצלוח). האם זה ברור?". אדן השיב: "זה ברור לי, אני מחכה לאישור. סוף". ב07.50- פקד אדן על גבי עמיר להתכונן לנוע עם חטיבתו לדרום מערב "במגמה להשמיד אויב ולהתחבר עם 'חיזיון ופורקן'". על אריה קרן פקד אדן לנוע עם חטיבתו באותו כיוון, במקביל לתנועת חטיבתו של עמיר במגמה להתחבר עם מעוזי "מצמד". גבול הגזרות של שתי החטיבתו אמור היה להיות ציר "חזיזית", שהוא קטע מדרך חיל התותחנים, במרחק של כעשרה קילומטרים מזרחית מהתעלה. נתן ניר ינוע עם חטיבתו מנקודת מוצא צפונית יותר, בין ציר "חציצית" לציר "לקסיקון", הסמוך לתעלה, עד מעוז "פורקן". 14. הנורמה - דיווחי שקר ב07.59- פקד גונן על אדן במכשיר הקשר: "תקוף בהצלחה!". אדן השיב: "מניע את כולם". אוגדת שריון צה"לית, עם שלוש חטיבות שמנו 180 טנקים, יצאה למשימת הכרעה. גונן מיהר להתקשר לשרון ולמנדלר ואמר להם: "ברן מתחיל במשימתו". הוא התקשר למפקד חטיבת הצנחנים הסדירה, עוזי יאירי, שנמצא אז בראס סודר,72 ואמר לו: "התחלנו בהתקפה מקנטרה לאגם המר. אם יהיה בסדר נצלח אחרי הצהריים מכיוון הגידי למטה". ב08.15- דיווח דיין בטלפון לגולדה מאיר: "בשעה 08.00 יצאו לפעולה - קודם ברן,אחר-כך אריק... בדרום צליחה לעבר השני". גולדה הסכימה שאלעזר יביא לדיון לממשלה מהלך של צליחה וכיבושים בגדה המערבית של תעלת סואץ ומעבר לקו הסגול ברמת הגולן. היא הדגיש שאפילו יעקב חזן ממפ"ם "אמר בוועדת החוץ והביטחון שאם נגיע לזה, אז יש מה לתקן". אחרי דקות אחדות נפגש דיין עם אלעזר ועוזריו. הם דנו בבקשתו של גונן לא לפגוע מן האוויר בגשרים לכל אורך תעלת סואץ כי הוא מתכוון להשתמש בהם לשם צליחה. דיין אמר שאם צה"ל יתחיל לצלוח את תעלת סואץ לפני ישיבת הממשלה בבוקר, לא יהיה צורך להביא את הצליחה לאישור הממשלה. דוד אלעזר אמר: "ברן יתקוף לפני הצהריים את האזור הצפוני ואריק אחר-הצהריים את האזור הדרומי. כל אחד יש לו אופציה שאם הולך לו טוב, והוא משמיד פה את הכוחות והוא רואה שיש גשר והוא יכול לצלוח, הוא רשאי לקבל אישור ממני כמובן ואז אני רוצה לתפוס פה בראש-גשר, אם זה ילך... אני רואה בזה ניצול הצלחה אפשרי. אין לי בזה ביטחון - זה לא על גשר ברזל, זה על גשר טרמפ. זה ניצול הצלחה - אם כן, אתה רוצה הערכה שלי? פחות מחמישים אחוז, אבל מוכן מתוכנן מקווה. אם זה לא יהיה היום, אז אנחנו נעשה מאמצים עם הגישור שלנו. ואם הצליחו פה שתי ההתקפות... ואנחנו חזרנו להחזיק את המרחבים האלה, והם מחזיקים אמנם את הסוללות שלנו, בצד השני, אז אני אתכנן היום אחר-הצהריים למחר התקפה נוספת". שום דימיון לא היה בין תוכנן של השיחות האלה בתל-אביב לבין ההתרחשויות בחזית תעלת סואץ. כבר מן השלב הראשון לא ביצעה אוגדת ברן את משימתה וההסתברות שתבצע אותה היתה אפסית כי מפקד האוגדה לא הבין ככל הנראה את משימתו. אלוף משנה (מי'. אז סא"ל) חיים עדיני73 שפיקד במלחמה על גדוד טנקים במילואים בחטיבתו של גבי עמיר, היה אחד משני המג"דים היחידים באוגדה שגדודם תקף באותו יום, מערך מצרי. עדיני סיפר: "הפקודה שקיבלתי לפני הקרב היתה לנסוע מצפון לדרום ולשמור על מרחק של עשרה קילומטרים מן התעלה. זה הכל. לא דובר על תקיפה, לא דובר על הכרעה, לא דובר על כיבוש ולא דובר על סילוק הארמיה המצרית השניה לגדה המזרחית של תעלת סואץ" (שיחות עם חיים עדיני בספטמבר 1992; על מקצת מן הדברים שאמר לי, חזר עדיני בתוכנית טלוויזיה על מלחמת יום הכיפורים שהוקרנה ב19- בספטמבר 1993). לפני תחילת ההתקפה הנחיתו המצרים אש ארטילרית על חטיבתו של נתן ניר שעה שהיתה בתנועה לשטח ההערכות שלה. אדן הכניס שינוי בתוכניתו והורה לניר לבלום בגיזרתו, ולהישאר כעתודה. השינוי הזה לבדו, באותו שלב, מוכיח כי אדן התכוון לבצע התקפה סיבובית: למלא את הפקודה אך לא לבצע את המשימה. לא היה לשינוי הזה שום הגיון צבאי, ובו בלבד היה כדי להכשיל את מהלך ההכרעה כולו, כי חטיבת ניר היתה חוד החנית של ההתקפה. חטיבתו של אריה קרן, שאמורה היתה להיות עתודה, היתה מרוכזת הרחק ממזרח. אדן תקף למעשה רק עם חטיבתו של גבי עמיר, שכבר סבלה אבדות כבדות בשני ימי המלחמה הראשונים בגזרת קנטרה ומפקדה הוכיח כי הוא חסר יכולת טקטית. הצבת גבי עמיר בחוד מהלך ההכרעה של צה"ל במלחמת יוםך הכיפורים, איפיינה את השפל שאליו הדרדר צה"ל. הסמח"ט ששון שילה סיפר: "נענו מצפון לדרום. שני הגדודים נעו במקביל, אני נעתי ביניהם בטנק וגבי עמיר בנגמ"ש. מדי פעם נפלו פגזים שנורו מרחוק. ברן נע רחוק מאיתנו עם חטיבתו של אריה קרן. החטיבה של נתקה ניר היתה תקועה בצפון. לא איימנו על המצרים והם לא איימו עלינו". ב08.30- הודיע ניר לאדן בקשר "מצטער שאני מטריד אותך, אבל פשוט אני גם לא עושה כלום. יותר מזה, אני חושב שאני צריך לנוע דרומה". אדן המפוחד צינן את רצון המח"ט להיכנס לקרב והורה לו להמתין עד שמטוסים ישראלים ישמידו את הארטילריה המצרית שהטרידה אותו. אחרי שלושת רבעי השעה הורה אדן לניר להתקדם ממזרח לציר "חזיזית", בשטח שלא היה בו אויב, ולהגיע ל"מצמד". ניר השיב שאחד מגדודיו נמצא במגע אש עם המצרים. אדן הורה לו, שאם כך, שישאר במקומו. שעתיים אחרי שההתקפה היתה אמורה להתחיל, פקד אדן על ניר: "אם כי אתה צריך להיות מוכן שאני אוריד אותך דרומה, בשלב זה אתה נשאר".74 עמיר, שהתקדם דרומה במרחק בטוח מן האויב, הודיע בקשר לאדן "יש לנו בעיות של זיהוי שטחים. הכול כאן דומה אבל לאט לאט מזהים". הוא ביקש שמטוסי צה"ל יפציצו את הארטילריה המצרית המטרידה אותו מרחוק. אדן הודיע בקשר לגונן שאינו רוצה לתקוף ללא סיוע מטוסים. למרות שבחפ"ק של גונן האזינו אנשי המטה לרשתות הקשר של חטיבותיו של אדן, הסתפק גונן בשיחותיו שלו עם אדן. מדיווחי אדן על ההתקדמות המהירה של חטיבת עמיר התרשם גונן, שההתקפה נוחלת הצלחה מעבר למצופה ובהתאם למקווה, והנה הנה חוזרים על עצמם קרבות מלחמת ששת הימים. אף לא אחד מאנשי מטהו לא העמיד אותו על טעותו, כי איש מהם לא הבין את מה ששמע, ולא התמצא בשטח ואם מישהו היה מבין לא היה מעז להטריד את האלוף. דיווחי אדן היו מבולבלים, ניתן היה להסיק מהם על התקדמות מהירה, אבל גם על התחמקות מתקיפת המצרים עד לקבלת סיוע אווירי. גונן לא היה מסוגל לנתח בהיגיון את המידע שקיבל מאדן, נתפס לנקודות החיוביות שבו, הוסיף עליהן נופך משלו, וקיבל החלטות, שהקשר ביניהן לבין המציאות היה שלילי. חמישים דקות אחרי הפקודה לתקוף, היה גונן בטוח שהמצרים נשברים. כדי לנצל את ההצלחה הוא ביקש לעבור מיד לשלב השני של התוכנית. הוא התקשר לשרון והורה לו להתכונן לתקוף מערבה, לכיוון התעלה. ב09.15- דיווח אדן לגונן: "נדמה לי שלאט לאט אנחנו מצליחים לטאטא את הכל". היתה זאת משאלת לב של אדן שלא היה לה כל בסיס במציאות, ושלא ניתן היה לגזור אותה מדיווחיו של עמיר. גונן התקשר מיד עם שרון ואמר לו שהוא לא עומד להפעיל אותו מיד (שהרי אין טעם לבזבזו על גזרה שאדן יכול לטפל בה), אלא מאוחר יותר, לשם מיטוט הארמיה השלישית וצליחה בדרום. בכך רצה גונן לבצע מהלך הכרעה לכל אורך החזית עוד באותו יום. ב09.30- הודיע גונן לברן "להשמיד את כל הכוחות בסביבה עד 'מצמד' ורק אחר כך לעבור (לצלוח). התנועה חייבת להמשיך דרומה. אם אפשר לעבור ב'חיזיון' לנסות להעביר יחידה קטנה שתישאר על הגדה. לתפוס מאחזים קטנים בצד השני. לעבור מהר דרומה ל'מצמד'75 ושם לחצות". אדן הסכים לנסות להתקרב לתעלה. גונן התקשר מיד עם המטכ"ל, וב09.32- הוא הודיע לעוזר הרמטכ"ל, רחבעם זאבי (גנדי), שכוחות סיור קטנים של אוגדת אדן חצו את התעלה באזור המעוזים "פורקן" ו"חיזיון". ב09.38- הודיע אדן לגונן שאין הוא יכול להתקרב לתעלה ולצלוח אותה, כי הוא עסוק בקרב קשה נגד טילים וטנקים. אבל ב09.45- הזמין אדן סיוע אווירי והורה למח"ט, גבי עמיר, לחבור ל"חיזיון". גונן ששמע את זה, יכול היה להבין שאם פקודיו של עמיר עדיין לא הגיעו למעוז "חיזיון", הם בוודאי לא צלחו את התעלה. למרות זאת הוא לא תיקן את הודעתו למטכ"ל, כי היה בטוח שהצליחה תתבצעה בקרוב מאוד, ומדוע להקפיד על קטנות כאלה ביום הגדול ההוא? ב09.50- הוא הודיע שוב לזאבי שכוחות סיור קטנים מאוגדת ברן צלחו את התעלה, כי חוד אוגדת אדן נמצא ליד מעוז "חיזיון", כי האזור נקי, יחסית, מאויב, כי יש שם גשר והוא עושה הכנות לצליחת התעלה בכוחות שריון. לימים, כתב אדן: "מהתנהגותו של גונן נראה לי כי בכך שהבהיר לי את כוונותיו, הרי זה כאילו ביצוען כבר הושלם... קשה, איפוא, למצוא קשר בין המצב לאמיתו לבין הערכת המצב (של גונן). וכן בין הדיווחים שאני מעביר לגונן - ובין הדיווחים שהוא העביר לרמטכ"ל.76 הרמטכ"ל שמע על הדיווח האופטימי, אך עדיין אינו מאשר. זה אינו מונע את גונן מלהורות לי ב09.57- לתפוס מאחז בצד השני של 'חיזיון'". ב09.55- אמר גונן לשרון: "חשוב לי מאוד להיות עם כוח קטן בצד המערבי.77 דבר שני, לרדת ליצור מגע עם 'החווה הסינית', ואחר כך את המשימה העיקרית באיזור 'מצמד'. האם אתה יוצר מגע עם הצד המערבי (של התעלה)?" שעתיים ורבע לאחר התחלת ההתקפה הגיע גונן למסקנה שהשלב הראשון בתוכניתו, שלב "אריה", הושג במלואו, ויש לעבור לשלב "דב". סגנו, אורי בן-ארי, ושאר עוזריו הבכירים - לא הסבו את תשומת לבו לכך שאין לו שום בסיס למסקנה זו. מכאן, שהם היו שותפים לה, או שלא העזו לומר לגונן שהוא נמצא "על הבנקט". לא רק שהם לא הבינו או ששתקו, אלא גם מילאו את הוראותיו הרות האסון. ב10.05- אמר אורי בן ארי לאדן בקשר ש"יש איזה סימנים קטנים של התחלת התקפלות (של המצרים), לכן מאוד חשוב להגיע במקסימום מהירות עם כל הכוחות לאורך כל הציר שלך מהצפון מ'מילנו' ועד למטה. להגיע למגע ולהשמיד, אחרת הם עלולים להסתלק (לברוח לגדה המערבית של התעלה)".78 אדן הבין שלמפקדת החזית יש ידיעות משלה על התחלת התמוטטותם של המצרים, ולכן לא חשש להעביר אליה דיווחי שקר, שהרי המצרים מתמוטטים, ומי יבדוק אחר-כך מה בדיוק אירע בכל שלב ושלב בקרב? בשעה 10.00 התחילה בתל-אביב ישיבת ממשלה. אלעזר דיווח לשרים על התחלת מהלך ההכרעה בדרום והוסיף: "אם זה יצליח - היום אחרי-הצהריים חיסלנו ראש-גשר. בתעלה יש המון חיל רגלים עם המון טילי נ"ט, וזה גורם לנו יותר נפגעים מאשר הטנקים שלהם... קודם כל נגמור עם ראש-הגשר. לכן זה לא יהיה בהכרח חזרה לתעלה. גם לברן וגם לאריק יש הרשות לתכנן ניצול הצלחה של מעבר תעלה... אינני יודע אם זה ילך או לא. כרגע ברן כבר מבקש אופציה. הוא מתקרב לאיזה גשר וחושב שהוא עומד עליו. אלוף הפיקוד מבקש רשות מראש. אני עוד לא נתתי... אני רוצה להיות בטוח שזו איננה פריצה צרה מאוד ופזיזה מאוד. אני מעדיף השמדת ראש-הגשר ואם נחשוב שזה מספיק מבוסס - הוא יקבל רשות לחצות את התעלה... אם ברן יגמור זאת עד הצהריים ויתייצב - בצד הזה בלבד או גם בצד השני - אריק יצא להתקפה על ראש-הגשר הזה (הדרומי)". אילו היה הרמטכ"ל מעודכן כפי שהיה יכול להיות מהאזנה לרשתות הקשר, הוא היה יכול לדעת באותה שעה כי ההתקפה נכשלה. אלעזר לא הטעה אמנם את הממשלה בכוונת זדון אלא משום שהיה מנותק מן המציאות ועמו רוב אנשי המטה הכללי. האיומה בהחלטות גונן היתה לשגר את אוגדת שרון שלושים קילומטרים דרומה. אורי בן-ארי התקשר לשרון ב10.15-, והורה לו: "היכון לתנועה דרומה. בגיזרה שלך יטפל ברן. תשמיד בדרך כל מה שתפגוש... כשתגיע לגידי79 אדע אם אתה נכנס לקרב עם השריון שממערב לגזרה הדרומית, או שאתה הולך ישר לצליחה ולכבוש את העיר (סואץ). למטה תצטרך לחצות ב'ניסן' ולעבור מערבה לפי המשימה". ב10.19- ביקש גונן בקשר מהמטה הכללי, לאשר צליחה של כוחות שריון ליד מעוז "חיזיון". אחרי דקה קיבל גונן מברק: "רמטכ"ל לאלוף: יש אישור ל'חיזיון'". את האישור לא נתן אלעזר אישית, אלא עוזרו, רחבעם זאבי. אלעזר היה אז כאמור, בישיבת ממשלה. תוך כדי הרצאתו התבקש אלעזר לצאת מחדר הישיבות, וזאבי דיווח לו בטלפון, בקצרה, על ההתפתחויות הדרמטיות.80 לפי זאבי הורה לו אלעזר בטלפון לאשר צליחה. הביוגרף של אלעזר, חנוך ברטוב, מסתייג מכך. זאבי המשיך לדווח לאלעזר על הצלחות נוספות של ברן, וזאת עשה באמצעות ראש הלשכה של אלעזר, אבנר שלו. הוא קיבל אישור, באמצעותו של שלו, לצלוח בעוד נקודות מספר, ולשלוח את אוגדת שרון דרומה. ניהול קרב צליחה תוך כדי ישיבת ממשלה, מאות קילומטרים מן החזית, באמצעות טלפון שבור, גונן - זאבי - שלו - אלעזר, בעוד אדן לא התקרב אפילו לתעלת סואץ ולא שלט בחטיבותיו - היה יכול להיות קטע ממחזה אנטי מלחמתי של אריסטופנס, או של חנוך לוין. זה בדיוק היה האופן שבו ניהלה "ליגה א'" של מפקדי צה"ל את מהלך ההכרעה, שלקראתו נערכו בצה"ל אימונים במשך שנים. זה, במבט מיקרוסקופי, אחד הגורמים העיקריים לחיכוך המפורסם בקרב, שעליו מדברים תיאורטיקנים צבאיים, זה הגורם הבלתי יציב שמשנה את תפקודה של המערכת מהומוגני למחותחת. דוד אלעזר ניסה לשלוט במהלך ההכרעה בסגנון הפיקוד ההדוק. הוא לא בטח באיש, בוודאי לא בגונן. אבל, לשלוט באופן הדוק במהלכים הטקטיים של הקרב ממרחק כה גדול, ובאמצעות ראש הלשכה אבנר שלו, שאיננו אינטלקטואל צבאי ולא פיקד בחייו על שום קרב, ובאמצעות רחבעם זאבי אשר הקרב האחרון שעליו פיקד היה בהיותו מפקד גדוד בתל-מוטילה ב1951- (ראה ספרי, "ההיסטוריה של הצנחנים א' - יחידה 101"), הרי זה לבחור את אופן הפיקוד הגרוע ביותר. 15. ממשלה של שוטים ב10.20- הורה גונן לאדן לצלוח את התעלה במהירות האפשרית בסביבות "חיזיון" כדי שדיווחיו השקריים יהפכו לאמיתיים ואיש לא יבדוק את לוח הזמנים אם אכן תושג הצלחה. אדן השיב: "אנחנו נעשה את העסק מה שיותר מהר", ולפי מעשיו לא התכוון למה שאמר או שלא הבין במה הדבר כרוך. עד השעה 10.30 חיכתה החטיבה היחידה שהופעלה בחזית, היא חטיבת עמיר, לסיוע אווירי שלא הגיע, ואז התקדם עמיר מערבה ללא סיוע כזה. כבר אחרי שתי דקות הודיע עמיר לאדן שהוא "משחק שמאלה ימינה בתוך אש ארטילרית כבדה, הדלקנו כמה כלים שלהם, יש לנו מספר פצועים, אנחנו לא מצליחים להתקדם". אדן אמר לעמיר שעליו להגיע במהירות ל"חיזיון", ושאל אם הוא מסוגל לעשות זאת. עמיר השיב: "אי אפשר לעשות את זה אלא אם לצאת אחורה. יש כוחות משמאלי (של אוגדת שרון) שלא מועסקים שיכולים ראשית כל להיכנס לחיזיון". אדן: "לא רוצים לתת לי אותם, יתכן שאני אביא את החטיבה של ניר לעזור". חמש דקות הרהר אדן מה יעשה, ואז הורה סוף סוף לניר לנוע עם חטיבתו מסביבות קנטרה דרומה, להגיע עד חטיבתו של עמיר, ולהמשיך למעוז "חיזיון". "יש שם שלושה מעברים (גשרים). תעבור בהם ותאחז בצד השני. לפני שתעשה את זה בהתלהבות, תלמד טוב את המקומות". הוא הורה גם לאריה קרן להעביר גדוד מחטיבתו לחטיבת עמיר. אדן התכוון לתקוף בכוח אוגדתי את המצרים ליד התעלה, ולהגיע ל"חיזיון". אבל, הוא השהה את הפקודה לתקוף במשך ארבע שעות, בצפיה לסיוע אווירי שלא בא משום שהאמין כפי שרוב קציני צה"ל האמינו אז שהתקפה של חיל האוויר תמוטט את האויב ואז ישובו יחידות השריון לפעול כפי שפעלו במלחמת ששת הימים: ירדפו אחרי אויב בורח, או ירמסו אותו בשרשראותיהם. אדן לא הבין באותו שלב שלא רק הנ"ט המצרי ניטרל את הטנק הישראלי אלא שגם הנ"מ המצרי ניטרל את המטוס הישראלי. התמרונים הרבים שביצע אדן עם החטיבות שלו במשך אותן ארבע שעות היו ממזרח לקווים המצריים. בזמן שאוגדתו של אדן ביצעה התקפה סיבובית וכמעט לא באה במגע עם המצרים המשיכה, כאילו בעולם אחר (של שוטים) ישיבת הממשלה. דוד אלעזר קיבל דו"חות שוטפים בזמן הישיבה, על הצלחות בגדה המערבית של התעלה, מצב רוחו זינק כלפי מעלה והערכותיו הרקיעו שחקים כפי שהיו לפני המלחמה. האירועים בשנים וחצי הימים האחרונים לא לימדו אותו דבר שהרי כושר למידה היא תוכנה אינטלקטואלית ואלעזר היה אנטי-אינטלקטואל. בסוף דבריו בממשלה הוא אמר: "אם זה יסתיים היום כפי שאמרתי, לאורך התעלה פלוס ראש-גשר או שניים (ולפי מה שמנדנדים לי, יכול להיות שכבר יש ראש-גשר אחד בצד שני), תעמוד לפני השאלה: מה קורה הלאה. המשימה הראשונה היא לנקות את התעלה בצד שלנו, להתיישב חזרה במעוזים שלנו ולהתייצב בקו הפסקת-האש. שנית - להחזיק, אם אפשר ראש-גשר אחד או שניים בצד השני. שלישית - את פורט סעיד ופורט פואד אני רואה כמשימה התקפית ראשונה לשיפור קו הפסקת-האש ותשלום שמצרים צריכה לשלם עבור המלחמה. יש אפשרויות נוספות שלא הייתי רוצה היום לפתח אותן, אלא רק לומר עקרונית שאם יש לנו ראשי-גשר - אפשר לעשות יותר מזה". כל הזמן שיגר גונן למטכ"ל דיווחים על אירועים שלא היו ולא נבראו. ב10.40- מסר הרל"ש, אבנר שלו, פתק לאלעזר, והרמטכ"ל קרא אותו באוזני שרי-המחדל: "הוקם ראש גשר אחד בגדה המערבית של תעלת סואץ". לפי זאב שיף המקור לטעות זו היה דיווח של סמל מבצעים.81 לאחר שאלעזר השיב לשאלות אחדות של השרים, אמר משה דיין: "אני רוצה להעיר משהו שהייתי רוצה שהרמטכ"ל ישמע, לפני שהוא עוזב.82 ישראל עלולה להימצא בעתיד הקרוב ביותר - אולי עוד הערב ממש - במצב שיופעל עליה לחץ סובייטי-אמריקני... ברגע שיהיה לנו טוב - ילחצו על הפסקת-אש. ולכן על מנת שלא לגרום קרע ביחסים עם ארצות-הברית - שבה אנו תלויים מאוד בענייני רכש - חשוב מאוד לשפר את הקווים תוך כדי המלחמה ולפני הפסקת-האש... ולפיכך - ואני בכל לבי בעד זה - לקחת את כל הקו הזה ואת פורט סעיד, אם זה ניתן באופן אופרטיבי. אם צה"ל לא יכבוש את הגיזרה הצפונית של התעלה ואת פורט סעיד, יהיה המצב שישראל איבדה שטח שהיה בשליטתנו קודם לפתיחת המלחמה, והיא תימצא במאזן שלילי... מה שאני רוצה להציע: שעקרונית נהיה מוכנים. שהערב תהיה ישיבת ממשלה, לא מפני שמחר בבוקר צריך לצאת למתקפה. אנחנו מתקרבים ללוח-זמנים שמכנסים את מועצת הביטחון, עם לחצים עלינו וכו'. אנחנו צריכים להיות במצב שאם יהיה אישור לעבור את הקו - עד שיגיעו למועצת הביטחון ולהסכמה אפילו של האמריקנים - כבר נהיה במצב אחר". לפי הצעת ישראל גלילי, סיכמה גולדה מאיר את הדיון בהחלטה: 1. הדיפת ההצבא המצרי אל מעבר לתעלה. 2. הדיפת הצבא הסורי אל מעבר לקו הפסקת-האש ברמת הגולן. 3. תוך כדי כך - הנחתת מכות לשני צבאות האויב. 4. ראש הממשלה ושר הביטחון מוסמכים לאשר לצה"ל, ככל שתהיה אפשרות, לתפוס מאחזים צבאיים מעבר לתעלה (בצפונה ובדרומה) ומעבר לקו הפסקת-האש ברמת הגולן, לשיפור עמדותינו נגד מתקפות חדשות של האויב". עד כמה היו מנהיגי ישראל מנותקים מן המציאות מצביעים לא רק האירועים בקו הדם אלא גם העובדה שאחרי ארבעה ימים, ב12- באוקטובר ישראל בקשה משר החוץ האמריקאי הנרי קיסיג'ר לשכנע את הסובייטים לשכנע את נשיא מצרים אנואר סאדאת להסכים להפסקת אש באתר וסאדאת סרב. אחרי עשרים שנה ברור שבאוקטובר 1973 היתה לישראל ממשלה של שוטים.83 הרבה לא השתנה אחרי כן. 16. "הנורמות של הפיקוד הקרבי" בזמן שבתל-אביב התחילו המנהיגים הלאומיים להתחלק בפירות הניצחון, המשיכה אוגדת ברן לשקוע בחולות סיני. במקום התקפה אוגדתית (שבה יש 9-8 גדודים) תקף גדוד שריון מילואים אחד, בפיקודו של סגן אלוף במילואים חיים עדיני, מערך מצרי. עדיני סיפר: "את חניון הלילה עשינו על כביש הרוחב, כשלושים קילומטרים ממזרח לתעלת סואץ ולמעוז 'מילנו'. בשלוש אחרי חצות בערך התחלנו לנוע בציר "מאדים". נעתי באופן רצוף אחרי גדודו של עמיר יפה. לא ידעתי שההתקפה מתחילה בשמונה בבוקר דווקא. בשעות לפני הצהריים הגעתי לציר 'חציצית' הוא ציר חיל התותחנים הנמצא כעשרה קילומטרים ממזרח לתעלה. קיבלתי פקודה לחבור לגדוד של עמיר. התקדמתי 'בחציצית' והגעתי לעמיר. עד אז לא נתקל גדודנו במצרים. גדודו של עמיר היה בעמדות סטאטיות, הטנקים שלו ירו לעמדות של האויב מרחוק וספגו הפגזה ארטילרית של המצרים". ששון שילה: "נעתי בין שני הגדודים. גבי עמיר היה הרחק מאחור. כשהגענו מול גשר פירדן התרשמתי שיש אפשרות להשתלט על הגשר. זאת לא היתה המשימה המקורית, לא קיבלתי שום פקודה לעשות זאת. נקטתי יוזמה אישית מקומית כפי שאני מבין את תפקידו של מפקד קרבי בקו הלחימה. אומנם בקבוצת הפקודות נאמר שהכוונה היא רק לסרוק מצפון לדרום הרחק מן המצרים, אבל אם ניתן למוטט את האויב בגיזרה חיונית מסויימת, חובתי, על-פי הנורמות של הפיקוד הקרבי, כפי שאני מבין אותן להתאמץ לעשות זאת. נאמנותי היא קודם כל לקיומו של עם ישראל ולקיומה של מדינת ישראל ולא לפקודה זאת או אחרת של מפקד שנימצא בבונקר באום-חשיבה {גונן} או למפקד שנמצא עשרה קילומטרים ממזרח לי {ברן}. "פקדתי בקשר על יפה ועל עדיני לפנות מערבה עם גדודיהם, והתקדמנו, עדיני מצפון ויפה מדרום, באש ותנועה כמו בתרגיל, אל תעלת סואץ. כשהתקרבנו לאיזור המאוכלס מצרים פקדתי על יפה לעצור ולחפות על התקדמותו של עדיני. תכננתי לקדם את גדודו של עדיני מרחק מה ואז לעצור אותו להטיל עליו לחפות על התקדמותו של יפה. כאן היתה תקלה הראשונה: יפה נעצר הרחוק מן המקום שהוריתי לו, וכשעדיני התקדם נוצר פער גדול ביניהם. יותר מזה, יפהלא המשיך להתקדם ועדיני התקדם באש ותנועה וחיפוי פנימי של פלוגותיו"? 17. "המצרים התחילו לברוח, ניתן להכריע את המלחמה" חיים עדיני: "הסמח"ט, ששון שילה, פקד עלי לנוע במהירות מערבה לכיוון גשר 'פירדן' שליד מעוז 'חיזיון' ולהשתלט עליו. שילה אמר לי שאקבל סיוע ארטילרי ואווירי ושכוחות נוספים של החטיבה ושל האוגדה יפעלו לצידי ויחזקו אותי במקרה הצורך. לא הייתי בטוח שאקבל סיוע וביקשתי פירוט. שילה אמר: 'חיים, תקבל את כל הסיוע שאתה צריך. זוז!' עדיין לא הבנתי לאיזה תיפקוד לקוי נקלע צה"ל ובטוח הייתי שנזכה בניצחון מהיר. עם עשרים ושניים הטנקים שלי התקדמתי בשתי פלוגות לפנים ופלוגה אחת מאחור בדיוק לפי הספר. הבחנו מרחוק ליד התעלה בטנקים מצרים. ירינו והשמדנו אותם. "ואז פרצה אש מן המדבר. מצאנו את עצמנו בתוך אוקינוס של חי"ר מצרי. כל חייל היה בתוך מחפורת אישית. הם ירו בנו מאות טילי סאגר, אר.פי.ג'י ומה לא?! זאת היתה אמורה להיות התקפה אוגדתית; לא חטיבתית ולא גדודית. מצאנו את עצמנו לבד בלב מערך האויב. ראיתי טילים נעים אל הטנקים שלי. פקדתי במקרופון על מפקדיהם לשבור ימינה ושמאלה, ללא הועיל. תוך דקה השמידו לנו המצרים ארבעה טנקים. התקדמתי עוד קילומטר אחד והגעתי עד למרחק חמש מאות מטר מהתעלה. זאת הנקודה הקרובה ביותר אל קו המים שצה"ל הגיע באותו יום. "אלפי מצרים הקיפו אותנו. לא יכולנו לירות עליהם ממכונות היריה שלנו. לתותחינו לא היית שום משמעות. חרמ"ש לא היה לנו. נאלצנו לירות בעוזים וזה היה לעג לרש. ואז קרא דבר מדהים: המצרים יצאו ממחפורותיהם והתחילו לברוח. הם ברחו בהמוניהם. כמי שנלחם נגד הצבא בתוך טנק במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, חשתי את השכרון של ההצלחה. זה כמו אורגזמה. אני אוהב את הריח הזה של הגריז, הזיעה ואבק השריפה אחרי ירי התותח. אני אוהב את האקשיין הזה, הוא אדיר הוא חזק, כל זה יחד עם מנוסת האויב זאת ההרגשה הטובה ביותר שיכולה להיות. והאויב ברח. פשוט ברח. אני מקבל את זה שעם ישראל החליט להקריב את חייו של חיים עדיני ושל פקודיו. אבל שיבואו אחרים וינצלו את ההצלחה. ההכרעה של המלחמה כולה היתה מונחת לפני על משטח המדבר הושט היד וגע בו. יכולתי להיות גיבור ישראל של כל הזמנים. גבי עמיר ואברהם אדן יכלו להיות גיבורים לאומיים. רק צריך היה לעשות מעשה, והמעשה לא נעשה ולנו לא היה די אוויר לקצור את ההצלחה. והחבורה הזאת של אנשי הפלמ"ח ממלחמת העצמאות שניצלו את מגוייסי שנות החמישים, מפקדי גדודי המילואים של מלחמת יום הכיפורים, שלחו אותנו שוב ושוב למשימות. דדו, גנדי, גורודיש וברן, אלה לא עשו את מה שצריך היה לעשות, הם אשמים אישית במצב של צה"ל אז, בזה שלא בצענו את המשימה ובמותם של כל אחד מפקודי. אלה לא ניצלו את האופציה שנתנו להם פקודי ואני, ולא הכריעו את המלחמה ב8- באוקטובר. ב8- באוקטובר היתה צריכה להיות צליחה וצה"ל לא היה מוכן. תרבות שלמה קרסה חמש מאות מטר מגשר 'פירדן' ב8- באוקטובר 1973 לפני הצהריים. אני הייתי שם. זה היה אפשרי. לא הרחק מאתנו היו יחידות מאוגדתו של אריק שרון וצפו במעשה. הם לא באו לעזור, בהתאם לפקודות מפורשות שקיבלו מגורודיש. אותם שלחו דרומה לגידי. איזה טמטום! אף אחד מאלה ששלחו אותי ולא עשו את המוטל עליהם לא יוכל להגיד לי מה היה שם לפני הצהריים חמש מאות מטר מגשר 'פירדן'". ששון שילה: "כשעדיני התקדם מערבה התחילו המצרים לברוח לתעלת סואץ, עלו על הגשר שהקימו ועברו לגדה המערבית. ברור היה שניתן להגיע עד קו המים ולהשתלט על ראש הגשר המצרי הזה, אולי אפילו לצלוח לגדה המערבית. ואז התרחש דבר מדהים: שמעתי בקשר את עמיר יפה פוקד על גדודו להסתובב מזרחה ולנוע בשדרה לאחור. התפרצתי לרשת שלו ואמרתי: 'עמיר, למה אתה עושה את זה?' הוא השיב: 'אזלה לי התחמושת ואין לי דלק. סוף!'. לימים הוא נהרג בתנועת דרכים והלב נצבט לי כשאני מדבר על כך. אך את האמת צריך לומר כפי שאמרתי אותה בעדותי לוועדת אגרנט כשעמיר היה עוד בחיים. לא סלחתי לו על כך. אם עמיר היה מתקדם יכלו שני הגדודים למוטט את המצרים בגיזרה וליצור תפנית במערכה בצפון תעלת סואץ ואולי אף במלחמה כולה. זה היה רגע של אמת שלא נוצל. לא היתה בקרב הזה מעורבות חטיבתית ולא מעורבות אוגדתית. ברן התנהג כמפקד דיוויזיה המנהל קרב של שלוש חטיבות שיריון בתקן מלא. הוא לא הבין שרק ארבע פלוגות נלחמו והן כמעט הכריעו את הקרב. הן היו זקוקות לסיוע. היה ביכולתו ובאמצעיו של ברן לסייע להן. אבל הוא היה רחוק מאוד ומנותק ממציאות הקרב. גבי עמיר התנהג כבריגדיר המנהל קרב של שלושה גדודים בתקן מלא. גם הוא לא הבין שיש לו כוח גדודי מפוצל ושעליו להיות בקו הלחימה ממש. אני התחננתי בקשר לשגר כוחות נוספים להפעיל סיוע ארטילרי ולשלוח מטוסים. הייתי כקול קורא במדבר". חיים עדיני: "על הדרך מולי הבחנתי בחיל מצרי בריא גוף. הוא אחז בידו אר.פי.ג'י. לפני שהספקתי לעשות דבר, הוא ירה. חשתי זעזוע אדיר בצריח. נפגעתי בפני ובידי. דם כיסה את פרצופי. חשבתי שהתעוורתי. אחרי שתי דקות התאוששתי. חלפה במוחי מחשבה שהפקירו את אנשי ואותי, ששום כוח לא יגיע אלינו ולא נקבל שום סיוע ארטילרי ואווירי כמובטח. הבנתי שעלי להציל את מי שלא נפגע. כל נימי נפשי הצהל"ית והשריונאית התקוממו בי נגד נסיגה. זאת היתה הרגשה נוראה. לפני דקה הסתערתי בראש גדוד טנקים, ואחרי דקה אני לא שווה כלום. שוכב בטנק פצוע. בעל מום. בכאב עצום השתלטה עלי ההכרה שאין ברירה ופקדתי לסגת. השארנו במקום עשרה טנקים פגועים ועשרים וארבעה הרוגים ונעדרים. כל אחד מהם מענה אותי עד היום." (השיחות הנ"ל עם חיים עדיני ודבריו בתוכנית הטלוויזיה הנ"ל. מקצת מן הדברים התפרסמו בסדרה טיים-לייף בכרך על השריון The Armored Fist ). ששון שילה: "אם הגדוד של עמיר יפה או גדוד אחר היו נמצאים במקום כשעדיני נפגע ניתן היה להמשיך בתנועה לשלוט על הגשר ואז חטיבה אחרת היתה באה ומנצלת את ההצלחה.ברן עשה זאת אחרי שעות אחדות והכניס לגזרה את גדודו של אסף יגורי. כך הוא הלך מן הפח אל הפחת. כשעדיני נפצע וגדודו התפזר בקשתי מגבי עמיר שימנה את יום טוב למג"ד. יום טוב התחמק וביקש למלאתפקיד של קצין אג"ם חטיבתי. פקדתי על סגנו של עדיני לתפוס פיקוד אבל התברר לי שהוא נמצא הרחק מאחור. ביטלתי את המינוי זה ומיניתי למג"ד את אחד ממפקדי הפלוגות - יעקב זעירא מקיבוץ יגור. 18. "סדר חדש ושלום חדש" המח"ט עמיר דיווח לאדן: "אני עם מעט כלים (טנקים). כלים רבים דולקים אצלי כבר". ב11.25- דיווח עמיר לאדן: "מרבית הכלים שלו (של עדיני) בוערים וקוטלים את האנשים שלו מסביב. צריך מהר מטוסים על הצד השני של התעלה בשביל לשתק אותם". אדן דיווח לגונן: "אנחנו קרובים למים. יש לנו הרבה נפגעים, הרבה מאוד כלים בוערים מטילים. אני מוסיף לשם עוד הרבה כוחות, אבל אנחנו צריכים גם את הסיוע". שעה אחרי שאדן פקד על ניר לנוע דרומה ולהתחבר עם עמיר, עדיין היה המח"ט הצפוני של האוגדה נע לאיטו בתנועה זהירה הרחק מקו הדם. ב11.32- התקשר אליו אדן: "אתה לא נע בכיוון הנכון, כפי שדיברנו, אתה היית צריך להגיע לנקודה 84275 ואתה נע יותר מדי על ציר 'חציצית'. עזוב אותה ונוע מערבה במקום שאתה צריך להימצא". ניר השיב שהוא נמצא בדרך הנכונה ומגיע לאן שנשלח. אדן לא הסתפק בתשובה הזאת, גער בניר ואמר: "אני רוצה שאתה תגיע ל294-, כך שעל 'חזיזית' אפשר לנוע רק עד לציר. רק עד לציר. רק עד ל238-. משם צריך לשבור לכיוון מערב". מן התדרוך אפשר לחשוב שמדובר במפקד כיתה הססן, אבל היה מדובר במפקד "חטיבת פנצר". לא כך חזו גודריאן וישראל טל את תיפקודם של מפקדי חטיבות השריון, ואת סגנון הפיקוד של מפקדי דיוויזיות השריון. גונן לא התייחס ל"קטנות" שכאלה, כמו ליקויים בקרב המשולב שריון-אוויר,85 והתמהמהות במילוי פקודות ומשימות מצד מפקדי חטיבות. הוא פקד על קלמן מגן ליטול את הפיקוד על כוחות החרמ"ש, החי"ר, סיירת מטכ"ל, כמה מחלקות טנקים וסיירת "שקד" בבלוזה ובסביבתה,86 ולהיות כוח פיקודי עצמאי.87 הוא הטיל עליו להגיע עם הכוח הזה למעוז "מילנו" שמצפון לקנטרה, לתפוס שם גשר מצרי ולהעביר עליו מחלקת טנקים לגדה המערבית של התעלה. בגדה המזרחית התבקש מגן "לטהר את כל קו התעלה ממצמד צפונה". מגן שאל: "אתה רוצה שנגיע גם לפורט סעיד?" גונן: "לא עכשיו. אם אני אשכח אותך תזכיר לי יותר מאוחר את פורט סעיד". עד כדי כך היה הרמטכ"ל בטוח שהמצרים הוכרעו בדרום שהוא החליט לבקר במטהו של יצחק חופי בצפון, לראשונה מאז פרוץ המלחמה. בשעה 12.15 בהיותו בשדה-דב, הועברה אליו בקשת גונן לאשר צליחה של אוגדת שרון בשעות 16.00 - 18.00 ולכבוש את העיר סואץ. אלעזר אישר מבלי שהתיעץ עם שר הביטחון. ניכר היה שרמטכ"ל המחדל חזר לעצמו ובגדול. ישראל טל סיפר בהרצאה ב1979- כי ב"8- באוקטובר היתה התרוממות רוח בזמן מהלך התקפת הנגד בסיני וברמה. התחילו לחגוג את הניצחון, לא רק אנחנו, אלא גם האמריקנים, שאיתם קוים מגע שוטף מדי כמה דקות. לשיא הגיעו הדברים, כאשר הכניסו פתק לראש המטה הכללי בישיבה של הממשלה, שבו נאמר שאנו נמצאים (כביכול) בצד השני של התעלה. באותו יום דיברו בפיקוד העליון ובדרג המדיני על תוכניות שלאחר המלחמה, על סדר חדש ושלום חדש." (עמנואל ולד, "קללת הכלים השבורים", 1987). דברים אלה של סגן הרמטכ"ל מבססים את אחד הטיעונים המרכזיים שלי בספר הזה, שבהתקפת ה8- באוקטובר התכוונו ראשי מערכת הביטחון למהלך הכרעה, לא רק במלחמה הזאת אלא גם בסכסוך-היהודי ערבי. בניגוד לעמדות שנקטו (ונוקטים) טל ואחרים מאז תום מלחמת יום הכיפורים, הם סברו עד 8 באוקטובר שניתן להגיע לפיתרון המדיני של הסכסוך היהודי-ערבי באמצעות מהלכים צבאיים. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f363ed133d7819b.jpg) מצורפים שלושה קבצים מן הספר שיצא לאור ב-1993 . השנה הופיע "קריסה ולקחה" במהדורה רביעית מורחבת. פרק תשיעי: הצליחה שלא היתה1
1. מערכת מחותחתת פרוץ המלחמה, בצהרי יום הכיפורים, ה6- באוקטובר 1973, לא זו בלבד שהדהים את הפיקוד הישראלי העליון, המפורר מבפנים, לפחות מאז מלחמת ההתשה (1970-1968) ואת רוב המפקדים הבכירים של צה"ל, שנטו יותר לזרוע האידיאולוגית מאשר לזרוע האבירים שלא לדבר על הזרוע האינטלקטואלית, אלא היכה אותם בהלם. שטיפת המוח המיתולוגית שנחתה על החברה הישראלית ועל צה"ל מאז מלחמת ששת הימים, לפחות, ושטפה את כל רובדיהם מבלי להותיר כמעט שריד ופליט, קבעה אקסיומה שלעם היושב בציון יש צבא מקצועי ומעולה. אקסיומה מיתולוגית זאת, שאין לערערה כמעט גם אחרי עשרים שנים של כשלונות צבאיים רצופים, פעלה פעלה ב1973-, בעשרים השנים שמאז וגם היום, בשירות האויב כתהליך של הונאהו/או השחתה של התרבות הצבאית, ואיינה את הפוטנציאל שלהם לעמוד בתנאי הפתעה ולחץ. ההלם הזה גרם לאי תפקוד כמעט, של כל שרשרת הפיקוד, מראש הממשלה ועד מפקדי הכיתות, מיד עם פרוץ המלחמה,2 ולתיפקודם הלקוי עד סוף המלחמה, וגם לאחר מכן.3 האסון של ישראל היה בכך שהמפקדים הללו לא היו מודעים לכך שלקו בהלם, דבר שהוא מובן מאליו בדרך כלל, ובתנאים המיוחדים של המלחמה על אחת כמה וכמה. פחות מובן מאליו היה, שלא נמצאה מנהיגות לאומית שתעמיד את הפיקוד הצבאי במקומו, או שתיטול ממנו את סמכותו ותעביר אותו לפיקוד ולמפקדים אחרים, שהיו עשויים לנהל את המערכת הצבאית לפחות באופן סביר, שהרי על ניהול מזהיר של המלחמה לא ניתן היה לחלום, אפילו, במערכת הבטחונית האנטי-אינטלקטואלית של ישראל.4 כך נהג צ'רצ'יל בשעותיה הקשות של בריטניה במלחמת העולם השניה והתערב בהירארכיה הצבאית. אבל ברגע של אמת התברר שגולדה מאיר וחבורתה _ בעיקר משה דיין, ישראל גלילי ויגאל אלון, שהצטיינו בשוד פירותיה של מלחמת ששת הימים - לא היו מסוגלים להנהיג אומה במלחמה. הם כוננו מיד ברית של נכשלים,5 התאמצו להסתיר מהציבור את העובדות האמיתיות של המלחמה, ואפילו מוועדת האגנט, כפי שטוען היום אלי זעירא, משל נבחרו לעמוד בראש מדינת שוטים, תינוקות, המשיכו להנפיק מיתוסים שהטעו קודם כל את עצמם, וניצלו את עתודת אנרגיית השרידות שנותרה להם כדי להגן על עצמם ועל מעמדם. גם לו רצו לא היו לגולדה מאיר ולעמיתיה עתודות אנרגיית שרידות כדי להבין, בקור רוח ביקורתי, את שמתחולל במערכת שהם עמדו בראשה, ולהנהיג את המערכת הזאת בצורה האופטימלית ביותר. את כל אנרגיות השרידות שלהם השקיעו גולדה מאיר וחבריה בהבטחתם מעמדם הפוליטי ובהשתקת ביקורת עליהם. הם התנהגו כחיה במלכודת המסתבכת, ללא מוצא, בתוך הרשת. הבעיה של מדינת ישראל ב6- באוקטובר בצהריים לא היתה הלם של מנהיג או של מפקד זה או אחר, אלא הלם של המערכת המדינית-בטחונית כולה, ושל תת-מערכותיה העיקריות. במקום לתפקד באופן סביר, פחות או יותר, מול איום חיצוני חמור, שלא אמור היה להפתיע איש, גם עקב המדיע שהגיע למקבלי ההחלטות וגם משום שמצריים וסוריה איימו לפתוח במלחמה, נעשתה המערכת המדינית-בטחונית של ישראל למערכת מחותחתת, שהטביעה את עצמה בתוך מערבלותיה.6 במלים אחרות, הכאוס השתלט על מדינת ישראל, ולא נותר לתושביה אלא להתפלל שסופת הטורנדו תירגע לפני שתהרוס כל חלקה טובה. עד שאלוהים ייעתר לתפילה, איש הישר בעיניו יעשה, וכך באמת אירע בחזית, בקו הדם. מי שהבין את המתרחש תיפקד כהלכה בדלת אמותיו, במעוז שלו, ביחידתו הצבאית. אך מי שציפה לגיבוי ממפקדיו ומהמערכת, מי שהאמין בצה"ל, שילם מחיר כבד ולעתים עלה הדבר בחייו. גם בתקופת ההמתנה ובמלחמת ששת הימים לא תיפקדה המערכת המדינית-בטחונית של ישראל. אז זה השפיע לטובה על האירועים בקו הדם ואיפשר את הניצחון המוחץ. ההסתברות שחתחות מערכת ישפיע לטובה על תיפקודה היא כמעט אפסית.7 מי שקיווה שנס יוני 1967 יחזור שוב באוקטובר 1973 התאכזב מרה. דווקא שר הביטחון, משה דיין, מהשותפים העיקריים להמחדל, הבין מיד מה גודל השבר בצה"ל ובמדינת ישראל. אבל, הוא שגה בהערכתו את האפשרות להתגבר על "הברוך", משום שהפריז בהערכת יכולתו של האויב לפעול באופן הומוגני לאורך זמן. מעניינת העובדה שמשה דיין שגה בהערכת כוחו של האויב, למרות שהיה נודע כמי שמכיר את הערבים היטב, וכאדם הנטוע במציאות בשתי רגליו. הבנה עמוקה בהוויית הצבא והמלחמה, כפי שהיתה לצ'רצ'יל, לא היתה למשה דיין, ומשום שהיה ריאליסט יחיד בשטח, אמרו האלופים המיליציוניים מוכי ההלם, ואנשי תיקשורת המזדנבים אחריהם, שהמשיכו בחגיגות הניצחון של מלחמת ששת הימים, שמשה דיין נשבר. אכן הוא נשבר, אחרי שראה אותם מוכים בהלם.8 הרמטכ"ל, דוד אלעזר, ואתו אלופים ומפקדי חילות, היו במצב של אובדן חוש המציאות ואופוריה חולנית בשלב הראשון של המלחמה, וזאת - כמקדמה על חשבון הניצחון, שהיה ודאי לדעתם. הם ביקשו להוציא מתוק מעז, לנצל באופן דיאלקטי את תעוזת האויב ואת הצלחת תרגיל ההונאה שלו, ולהביס אותו, ללא סיבוכים בין-לאומיים שגלומים ביוזמה התקפית (מיבע "קדש", מלחמת לבנון, ואפילו פרוץ הקרבות במלחמת ששת הימים). מאחר והעובדה שהאויב פתח במלחמה העניקה להם לגיטימציה לפעול במיטב כוחם. הם רצו לסיים במהירות את המלחמה, לקשור לה כתרי גבורה ותהילה, ולהגיש על מגש של כסף את ההישג הלאומי הגדול של ישראל, זה שהיה מטרת כל מלחמותיה מאז מלחמת העצמאות: שלום כפוי על הערבים, בעוד ישראל משתרעת מבארות הנפט באבו-רודס בסיני ועד מקורות המים בחרמון. חלק מן המפקדים הללו השתעשעו גם בהשגת "בונוס": הגבול עם לבנון ייקבע בגדה הדרומית של נהר הליטני. השיכרון הזה נמשך לפחות יומיים, עד אחרי הצהריים של יום ב' ה8- באוקטובר. את מקורותיו אין לייחס רק לדמיון חולני, או לרפיסות השכל של אנשים כמו דוד אלעזר ושמואל גונן. החלום הזה ניזון מהמיתוס על הכוח הצבאי של ישראל, בעוד שלעקרונות הפעלתו של כוח זה, היתה משמעות על הנייר בלבד ובהתוכניות שתורגלו "בהצלחה" במשך שנים, על פי כללי תרגול מעוותים שקבע אותו פיקוד עצמו. בשליחות ההזיה הזאת פעלו רוב המפקדים הבכירים כזרוע אידאולוגית כשלצידם אגף יחסי ציבור משומן היטב. בעצם, על החלום הזה נבנתה התרבות הישראלית דאז, ההיה עליו קונצנסוס לאומי, עם חריגים מעטים בלבד. גולדה, גלילי, אלון, דיין, אלעזר וכל אלה שהתייחסו אליהם ברצינות, והם היו רוב היהודים שישבו בציון, האמינו שההכרעה הדרמטית של האויב במלחמת ששת הימים, העמידה לרשותם אופציה להכריע את האויב בשדה הקרב בעל עת שירצו. בפרוץ המלחמה פיקד אלוף משנה (לימים אלוף) אמנון רשף על חטיבת שריון סדירה, שהיתה פרוסה לאורך קו תעלת סואץ. גורלה של מדינת ישראל היה תלוי בתיפקודו. חטיבתו הושמדה ברובה והיו שדרשו להדיחו לאחר המלחמה.9 אחרי המלחמה הסביר רשף לאביעזר גולן (שכתב את הביוגרפיה של אברהם מנדלר (אלברט) שהיה מפקדו הישיר של רשף): "האמת היא שאם כי קיימנו כוננות בשטח, לא היינו בכוננות נפשית למלחמה. יותר מדי חדרה לתודעתנו אווירת השאננות. הידיעה שהמצרים אינם מסוגלים, ולא יעזו, לחצות את התעלה. אפילו כאשר פרצה המלחמה, אפילו כאשר אלפיים תותחים מצריים פתחו בירי, עדיין לא חדרה ההכרה למוחנו. עדיין לא האמנו שזו מלחמה" על תיפקודה של אוגדת סיני כתב גולן: "המלחמה לא באה על האוגדה במפתיע. קדמו לה אותות אזהרה, במשך שבועות, שבעקבותיהם הוכרז ברחבי סיני על כוננות עליונה... ואף-על-פי-כן, כאשר תקפו המצרים בצהרי יום הכיפורים, כאשר מטוסיהם פשטו על המפקדות, תותחיהם פתחו בהרעשה קשה על המעוזים ועל התעוזים, ויחידות החי"ר שלהם החלו צולחות את התעלה בסירות גומי _ הם הפתיעו את הכוח הישראלי הפתעה גמורה ומהממת" (גולן, א., "אלברט", 1980). 2. "לא ניתן לגרור בציר הזה!" לאלעזר ולחבורתו היה ברור ש"שובך יונים", "גיר" ו"חול-ים"10 ישברו את התקפות האויב, תוך אבידות נסבלות לכוחות הישראלים. מפרוץ המלחמה העסיקה עצמה חבורה זו בהתקפות נגד, על פי תוכניות מוכנות מראש. התוצאות המיידיות של האיוולת שלקתה בה צמרת צה"ל, ושדבקו בה רוב הקצינים, היו חוסר תשומת לב ואי-הבנה של המתרחש בחזית, ואי מתן תשובות מתאימות להתפתחויות המהירות. הטקטיקה של ניהול נכון של קרב על פי הנסיבות האמיתיות, אבדה בין טכניקה של פעילות על פי תרגולות מוכנות מראש, לבין הסתגלות למצוי. אלה פגמו בתבונת הקרב של המעטים שהתברכו בה, ובניהול קרב ההגנה, והביאו לאי התאמתן של תוכניות ההתקפה לנסיבות המשתנות. משום כך תומרן צה"ל להגנה, לבלימה ולהתקפות נגד שלא היה להן סיכוי להשיג את יעדיהן, אלא אם כן דברי הלל עצמיים, מאמרי חנופה של היסטוריונים, וסופרים ועיתונאים מגוייסים, שפורסמו אחרי המלחמה - ליעדים ייחשבו. חמישה ימים לפני פרוץ המלחמה, ב1- באוקטובר בשעה חמש ורבע לפנות בוקר, רשם מנדלר ביומנו: "זה פנטסטי. 05.15 - מודיעין - מחר מלחמה. הלכה ההחלפה!"11. הוא פקד על מפקדי היחידות באוגדתו לעבור מיד על פרטי פקודת "צפניה": צליחה בצפון תעלת סואץ. הוא הורה להרכיב את חלקי גשר הגלילים שנמצאו בעירום מנהלתי12 בבסיס "יוקון" ליד טסה. בשעה אחת אחרי חצות, אור ליום שישי 5 באוקטובר, פוענחו תצלומי אוויר שנעשו באותו יום בגיזרת התעלה, ומהן התברר שהמצרים התעצמו מאוד בגיזרה זו, וריכזו בה ציוד צליחה בכמויות אדירות. מנדלר העביר מיד למטכ"ל דרישה להעמיד לרשותו, בדחיפות, אמצעים לביצוע "צפניה" (גולן, שם). כתב אברהם אדן בספרו: "הראשון שנחפז להציע צליחה היה האלוף גונן. בבוקר ה6- באוקטובר הוא ידע שהמלחמה תפרוץ בו ביום, וכי לרשותו עומדת רק האוגדה הסדירה לבדה. אף-על-פי-כן, כאשר הורה לאלברט להיכון לפריסת הכוח על פי 'שובך יונים', הורה לו גם להתכונן ל'צפניה' - צליחה בגזרה הצפונית במהלך מתקפה מקומית. כ15- דקות לאחר שנפתחה המלחמה הוא השיגני במטכ"ל, והאיץ בי להוריד בהקדם את אוגדתי, לתפוס את הגיזרה הצפונית וכן להתכונן לביצוע 'בן חיל', או 'צפניה גדול', שפירושם צליחה לכיוון פורט-סעיד וניקוי כל השרטון הצפוני". אחרי שפרצה האש הינחה אלעזר את גונן לבלום את המצרים ב6- וב7- באוקטובר, ואחר-כך לצלוח את התעלה לפי תוכנית "צפניה". גונן פקד על אברהם (אלברט) מנדלר להתכונן לצליחה בלילה שבין ה7- ל8- באוקטובר (ספרו הנ"ל של אברהם אדן; זאב שיף, "רעידת אדמה באוקטובר", 1974). ב6- באוקטובר בלילה, אמר שרון לפקודו וידידו מיחידה 101, רב-סרן (מיל.) זאב עמית (סלוצקי), ולמקורבו העיתונאי אורי דן: "נעבור את התעלה, נדפוק אותם ונסיים את המלחמה" (אורי דן, "ראש גשר", 1975). גם אילו רצה צה"ל לצלוח את תעלת סואץ ב6- באוקטובר - לא היו לו האמצעים לכך. מצב זה נמשך עד ל12- באוקטובר, וגם בימים הבאים התקשה צה"ל מאוד לבצע צליחה, ממש כפי שהתקשה במבצע הצליחה שהחל בלילה שבין ה15- ל16- באוקטובר. בפרוץ המלחמה לא היה מיתאם בין תורת המלחמה של צה"ל לבין אמצעי הלחימה שלו, וזאת בתחום החיוני ביותר בצה"ל: התקפה מיידית והעברת המלחמה לשטח האויב. סיפר עוזר קצין הנדסה ראשי לצליחה, אלוף-משנה (מיל.) מנשה גור: "בתכנונים לפני המלחמה נתן צה"ל עדיפות עליונה לצליחת תעלת סואץ בגזרה הצפונית, וריכז אמצעי צליחה בבסיס בלוזה. אמצעים נוספים היו בטסה, והתנהל ויכוח על אתר שלישי: מיצר הגידי או מיצר המיתלה. גשר הגלילים היה מוכן לגרירה מבלוזה. קבענו תוואי נוח משם, עד התעלה. תוואי זה התאים לאילוצים של גשר הגלילים. סימנו ושיפרנו את התוואי. עד פרוץ המלחמה לא סיירנו ולא החלטנו על תוואי לגרירת גשר הגלילים לאתרי הצליחה האחרים. בסופו של דבר, נגרר גשר הגלילים רק בגיזרה המרכזית מבסיס 'יוקון', בסביבות טסה, לאזור מעוז 'מצמד', מצפון לאגם המר הגדול. סיירנו פעם אחת בציר הזה, ותוואי הגרירה שם לא נקבע באופן חד משמעי. "שבועיים לפני פרוץ המלחמה לחץ חיל ההנדסה על אלוף הפיקוד, שמואל גונן, לקבוע אתר להורדת חלקי גשר הגלילים, כי מפעלי הייצור נחנקו ולא היה היכן לאחסן אותם אצלם. הבאנו את חלקי הגשר בעירום-מנהלתי ל'יוקון'. בעזרת החלקים ב'יוקון' לא היה ניתן לצלוח. גורודיש עדיין לא החליט אם נמקם את הגשר, המוכן לגרירה ולצליחה, בטסה או במיתלה, כי עדיין לא החליט היכן תתבצע הצליחה השניה - במרכז תעלת סואץ או בדרומה.13 "יום לפני פרוץ המלחמה, ביום שישי ה5- באוקטובר, שלחתי לציר המרכזי את ראש מחלקת תורת לחימה בחיל ההנדסה, משה אידלשטיין, לסייר את הציר מ'יוקון' ל'מצמד'. הוא חזר ואמר: 'ג'ורג'י, הציר קטסטרופה. גשר גלילים לא ניתן לגרור בציר הזה. אלה עשרים וארבעה קילומטרים קשים מאוד עם הרבה דיונות'. בגלל החגים, החלטנו לקבוע סיור נוסף רק ל16- באוקטובר, כדי לאשר ציר ולהחליט מה ניתן לעשות כדי להכשירו לגרירת הגשר. ב16- באוקטובר היה עלינו לגרור את גשר הגלילים בציר הבלתי אפשרי הזה, בלי אותו סיור ובלי שום שיפורים. "כשפרצה המלחמה העברנו מיד את התמסחים מהכנרת לסיני. ברפידים היו לנו תשעה גוררי דוברות. העברנו לשם עוד גוררים אחדים והתחלנו לבנות דוברות. על סגן מפקד גדוד הנדסה, אריה שדה, הוטל להגיע ל'יוקון' ולפקד על בניית גשר הגלילים. ביום המלחמה הראשון הפציצו המצרים את 'יוקון' ומיד סילקנו משם את חלקי הגשר, כדי שלא ייפגעו. אחר כך החזרנו אותם לשם. רק ב11- באוקטובר, שישה ימים אחרי פרוץ המלחמה, היה גשר הגלילים ב'יוקון' מוכן. אבל, הפלוגות של חטיבה 7, שהתאמנו לגרור את הגשר,14 לחמו ברמת הגולן. אימנו גם שתי פלוגות, מחטיבה 14 של אמנון רשף, לגרור אותו, אבל הן נשחקו ביום המלחמה הראשון. לפיכך, קיבלנו פלוגת מילואים והתחלנו לאמן אותה לגרור את הגשר. אחרי שהתאמנה היא חזרה לגדוד שלה ולא שבה אלינו. כשהתחיל מבצע הצליחה צריכים היינו לאמן פלוגה אחרת" (ראיון עם מנשה גור ב18- באוקטובר 1978). בפרוץ המלחמה למד תת-אלוף (מיל.) אבי זוהר בטכניון. הוא סיפר: "התגוררתי אז בחיפה. ב5- באוקטובר בערב התקשר אלי קצין תחזוקה של גדוד גישור, ושאל אותי היכן נמצאים מוטות מיוחדים החיוניים להקמת גשר יוניפלוט. אני פיקדתי על הגדוד לפני שיצאתי לחופשת לימודים, והוא קיווה שאעזור לו. הבנתי שמשהו מתבשל. למחרת בבוקר התקשר אלי קצין הארגון של חיל ההנדסה, וביקש שאסיע ברכב שלי לסיני את עוזר קצין הנדסה בגייסות השריון. אמרתי לעצמי: אני סגן אלוף ומפקד גדוד גישור לשעבר. אם תפרוץ מלחמה יהיה לי תפקיד חיוני יותר מנהג של רס"ן. לא קיבלתי על עצמי את תפקיד הנהג וירדתי לגדוד גישור במילואים, בנמל הקישון. היו בגדוד שתי פלוגות יוניפלוט ושתי פלוגות סירות, גשר יוניפלוט שלם וטרקטורים. באותו יום ירד הגדוד לסיני. "במוצאי יום הכיפורים הגעתי לבסיס רפידים. הציוד במחסני החירום של הגישור ברפידים היה עזוב ודפוק, מאז התרגיל שהיה בחודש מאי. הדוברות לא היו מורכבות והמצופים היו ללא מנועים. היה שם ברדק שלם, שאפיין את העדר המשמעת בצה"ל באותם ימים.15 דוברות מוכנות היו רק בבלוזה. צה"ל לא היה מסוגל לצלוח מיד באמצעות גשרים, אלא רק בעזרת סירות ותמסחים. צליחה כזאת לא היתה מקובלת על ראשי צה"ל באוקטובר 1973, לפני פרוץ המלחמה, וגם בזמן המלחמה, כאשר ניגש צה"ל לצלוח את התעלה במבצע 'אבירי לב'. כיוון שהייתי במקום, ובשל נסיוני הרב, קיבלתי מינוי של אחראי לשיקום ציוד הצליחה שנהרס בתרגיל, לקראת צליחה אפשרית במלחמה. הזמנתי ציוד מתאים מן הצפון, וביום ראשון בלילה הגיעו לרפידים הציוד ובעלי המקצוע. עבדנו על הכנת אמצעי הגישור עד 12 באוקטובר, ועד אז לא היה ניתן לצלוח, לא בגיזרה המרכזית בלבד אלא גם בצפונית. כל מי שטען שהיה על צה"ל להקדים את צליחתה של תעלת סואץ ולצלוח מיד עם פרוץ המלחמה - לא ידע מה הוא סח. כשאריק שרון טען שיש צורך אסטרטגי לצלוח מיד כדי למוטט את המצרים, הוא לא ידע, כנראה, שצה"ל לא היה מסוגל לספק לו ציוד צליחה מתאים. לכן, אולי התכוונו ב8- באוקטובר לצליחה על גשר של המצרים, אבל זה לא רציני, לדעתי" (ראיון עם אבי זוהר ב9- בדצמבר 1986). במוצאי יום הכיפורים העריך דוד אלעזר באזני חברי הממשלה את שמונה השעות הראשונות של המלחמה: "אני יכול לומר שזה מתנהל בסדר. זו בלימה סבירה... אני מקווה שאפשר יהיה להפוך את המלחמה הזאת להישג, אבל דרושים לנו בהחלט עוד כמה ימים כדי להגיע לכך". השר ישראל גלילי שיגר אחרי הישיבה מברק לשר החוץ אבא אבן בוואשינגטון: "תוך ימים מספר 'נעקור' את המצרים מן הגדה המערבית של התעלה וכי למרות הצלחות מקומיות - בייחוד של המצרים - המצב משביע רצון". דיין היה פאסימי יותר וב00.25- הוא אמר לאלעזר ש"אלוף פיקוד דרום נשמע לי די מדוכדך". אחרי עשרים דקות דיווח גונן לאלעזר שכוח מצרי גדול עומד לצלוח באיזור איסמעיליה וביקש סיוע אווירי. אלעזר דחה את הבקשה (בראון) 3. "הבלונדיני עם הנעל השחורה" כדי לבצע את תוכנית "צפניה" ולצלוח לגדה המערבית של תעלת סואץ מייד בפרוץ מעשי האיבה היה על צה"ל לשלוט בתעלה בגזרות גשר פירדן וקנטרה. חיילי פלוגתו של יעקב קרצלר תפסו את ארבעת המעוזים המעוזים המאוישים בגזרה זאת. קרצלר שפיקד אישית על מעוז "מילנו ב'" ("מילנו א'" היה ריק) סיפר: "חמש דקות לפני שתיים בצהריים הבחנתי בארבעה עשר מטוסים טסים בגובה נמוך, מעל צמרות העצים, מכיוון מערב ישר אלינו. הם טסו כל כך נמוך עד שהבחנתי באחד הטיסים ממצמץ אלינו בעיניים. התפרצתי לרשת הקשר החטיבתית, כפי שמורות פקודות הקבע במקרה כזה. ממפקדת החטיבה שנמצאה הרחק בבלוזה שאלו 'מי התפרץ לרשת?' אמרתי: 'ארבעה עשר מטוסים מצפון ל'זהב' (מילנו) לכיוון שלך. סוף. הצד השני ניסה לשאול אותי שאלות. ואז שמעתי מהצד ההוא בומים של התפוצצויות והקשר ניתק. "פקדתי על התצפיות שלנו לרדת לעמדות. לפני שהם ביצעו את הפקודה נחת עלינו פגז ראשון. זה היה ירי שטוח מסלול מתותח של טנק. התחלנו לחטוף הפגזות. לא נשאר מטר מרובע במוצב שלא נפגע. זה נמשך בלי סוף. רעדתי. פחדתי. בראש שלי זמזמה מנגינה מהסרט 'הבלונדיני עם הנעל השחורה', סרט עליז למדי. חפשתי את המנגינה הזאת בתודעתי כדי להוציאה החוצה ולא הצלחתי לזמזם אותה. חשבתי שאני משתגע. היה עלי לתת פקודות והנעל השחורה דרדרה לי את הראש. רק למחרת בצהריים, אחרי שנפצעתי וקיבלתי זריקת פנצילין נזכרתי במנגינה והתחלתי לשיר אותה. כולם חשבו שהשתגעתי סופית. "על 'מילנו ב' היו שבע התקפות מצריות מסודרות שבהן המצרים הגיעו עד שלוש מאות מטר מאיתנו. הם הגיעו לגדרות וניסו להיכנס. ההתקפה הראשונה היתה כבר ביום הכיפורים בשעה ארבע אחרי הצהריים. אז כבר התנופף דגל מצרי מעל 'מילנו א' שהיה במרחק של ארבע מאות מטרים מצפון לנו. בזבזנו הרבה תחמושת להוריד את הדגל המצרי מעל 'מילנו א' ונכשלנו. הם צלחו ליד 'מילנו א'. מהעמדה שלי ראיתי את המצרים צולחים את התעלה. ירינו בהם. אחדים נפגעו ואחרים באו במקומם. ירינו צורורת לתוך סירות. הסירות התהפכו ובאו סירות מלאות אחרות. אינני יודע אם החייל המצרי נהיה טוב יותר אחרי מלחמת ששת הימים אבל הוא נעשה מסודר יותר, לבטח מסודר יותר מהחייל הישראלי. האש שלהם התקדמה צמוד לכוחות שלהם, אולי אפילו הרגה בהם אחדים. "בפקודה המקדימה שקיבלנו כשהגענו לקו נאמר שתוך חצי שעה מפתיחת אש יהיו אצלינו טנקים. בהתחלה הם ינפנפו את המצרים מעמדות עורפיות, אחר כך הם יגיעו לעמדות קדמיות ובסוף הם יעלו לקו המים. חלפו חצי שעה ושלושת רבעי השעה ושום טנק לא הגיע. אנחנו היינו על אותה רשת של גדוד הטנקים מס' 9 בפיקודו של יום טוב. שמעתי את מפקדי הטנקים אומרים: 'אני נפגע', 'טיל פגע בי'. הבנתי שאני תקוע. במעוז 'מיפרקת' שהיה מדרום לנו היו צרות צרורות מהרגע הראשון. מצרים חדרו למעוז כבר בהתחלה הרגו את מפקד המחלקה ופצעו הרבה חברה, והמעוז הזה נפל מייד אף שאגף אחד שלו החזיק מעמד עד למחרת בצהריים. גם מעוז 'לחצנית' שבגזרה שלנו נפל מייד - מפקדו נהרג, לא היה מי שיפקד, הרבה לוחמים נפצעו והוא יצא מכלל פעולה. "בלילה הגיעו אלי כוחות שריון חדשים שהיו מחוץ לרשת הקשר שלי. קראתי להם בשם הקוד שלי והם השיבו "איננו מכירים אותך, סתום את הפה'. אמרתי לעצמי, 'אם הם רוצים להילחם ולא להיעזר בי, שיערב להם' והשתתקתי. אחר כך נודע לי שאלה טנקים של בית ספר לשיריון". (הראיון הנ"ל עם יעקב קרצלר). בדרכה מרפידים לטסה קיבלה חטיבת בית הספר לשריון של גבי עמיר פקודה להתפצל. החטיבה נותרה עם גדודו של עמיר יפה בלבד; היו לה ארבע פלוגות שמנו 36 טנקים. בשעה 19.00 פגש גבי עמיר את יום טוב מפקד גדוד 9 בצומת "חזיזית - מאדים". יום טוב סיפר שגדודו אינו קיים. מן החפ"ק בבאר שבע פקד גונן על עמיר לפרק את גדודו לשני גדודונים. גדודון אחד לשלוח למעוז "מילנו" הצמוד לעיר קנטרה, מדרום, וגדודון שני למעוז "מפרקת" מדרום לו. גבי עמיר השאיר שני פלוגות בפיקודו של עמיר יפה ואת הכוח הזה שלח ל"מפרקת". שתי פלוגות בפיקודו של הסמח"ט ששון שילה הוא שלח ל"מילנו". עמיר התקדם בנגמ"ש שלו אחרי הכוח של שילה. במשך כל הלילה לחם עמיר יפה עם הפלוגות של ארז ורביב. בשעה 21.00 חדר טנק למעוז וביקש לחלץ את אנשיו. המיפקדה בבלוזה השיבה משום מה בשלילה. בשש בבוקר נותרו לעמיר יפה רק שני טנקים כשירים. עד שמונה הצטרפו אליו עוד ארבעה טנקים. המשימה לא הושגה. אנשי המעוז לא חולצו. המצרים המשיכו לצלוח בגזרה לפי התוכנית. סיפר ששון שילה: "בדרך מטסה צפונה פגשנו טנקים מגדוד 9 של יום טוב. התרשמתי שהטנקים לא נפגעו. הם היו כעדר ללא רועה ולא נעשה מאמץ לרכז אותם. אני לא הכרתי את קנטרה. יום טוב קיבל פקודה להוביל אותי לתוך העיר. הוא הביא אותי עד הכניסה לעיר ואמר: ' אני לא נכנס'. נכנסתי ראשון מבלי שהכרתי את העיר. אחרי הכוחות נכנסו עמיר ויום טוב. לא היו לי תצלומי אוויר ולא מודיעין. היה לילה, בעיר היתה כבר חטיבה מצרית. בכניסהלעיר נהרג המדריך הראשי של החטיבה יגאל ז'פקו שתפקד כמפקד פלוגה. הטנקים שלו תעו בעיר כעדר ללא רועה. הגעתי ל'מילנו ב'. היו שם פצועים רבים. הודעתי לחמ"ל הפיקוד באום חשיבה שביצעתי חבירה. קצין אג"ם של הפיקוד שי תמרי שאל אותי אם העיר נקיה. השבתי שהיא מלאה מצרים. אז חטף הטנק שלי פגיעה ישירה. שי הודיע לי לנתק מגע מהמוצב ולסגת מזרחה לתעוז "יורם" שהיה מרוחק מישה עשר קילומטרים ממזרח לקנטרה. תשעה טנקים שלי נפגעו והיו לי הרוגים רבים. אמרתי לשי בקשר שאם יוצאים מקנטרה הרי שכניסתנו אליה היתה לשווא. הוא אמר: 'נגמר הסיפור שלך בקנטרה. קח את הפצועים וצא. אל תיקח איתך את אנשי המוצב'. שאלתי: 'בשביל מה נכנסנו?'. הוא השיב: 'יהיה בסדר'. נסוגונו עם שישה טנקים בלבד לכיוון רומני. כשנעצרנו ב"יורם", הפציע השחר". מ"יורם" המשכנו דרומה לתעוז 'מרתף' שבצומת דרך החת"ם - 'עלקת'". יעקב קרצלר: "הטנקים של בית ספר לשריון הסתבכו בחלק הדרומי של קנטרה. העיר היתה מלאה מצרים מיום כיפור בשעה שלוש אחרי הצהריים. אנשי בית ספר לשריון הסתובבו שם בלילה כמסוממים וחטפו אש. הם לא ידעו איך לצאת ושאלו אותי בקשר 'איפוא הצפון?' אני מבין שבתוך הטנק אי אפשר להוציא מצפן ולהסתכל, אבל ניתן להוציא את הראש מן הצריח להתבונן במצפן ולרדת לבטן הטנק בחזרה. אמרתי להם: 'אתם רואים את הירח? זה ממזרח!' נזכרתי בסיפור שהלך ב890- על ברזני (תת-אלוף צבי בר ראש עירית רמת-גן בימים אלה - א. מ.) שאמר לפקודיו: 'אתם עושים מסע ניווטים ונפגשים כאן' ושם יד על המפה. 'אז איפא הצפון' שאלו אותו. 'מימין לירח' השיב. "בתשע בלילה שמעתי בקשר את יום טוב, מג"ד גדוד 9. הוא אמר: 'יענקל'ה, אני בדרך אליך, האם אני יכול לעזור?'. השבתי: 'לא! אני מבין שיש לך צרות, תפתור את הבעיות שלך בעצמך'. באותה שעה לא הייתי זקוק לו. יום טוב המשיך: 'תעשה טובה, צא החוצה וכוון את הטנקים צפונה'. יצאתי מהמעוז ואותתי ברנאור. הגיע טנק. סימנתי לו, ושלחתי אותו לאורך הציר. הם הסתבכו נורא. טנק אחד נכנס אלי בטעות עלה על סוללה של המעוז, פרק זחל ולא יכול היה להמשיך. אחריו נתקעו אצלי עוד שני טנקים , אחד עלה על מוקש שלנו ואחד פרס זחל. קיבלתי את החבר'ה ההאלה. אחרון עבר דרכי יום טוב והמשיך בטנק צפונה. הוא האחרון שביקר אצלי. למעוז הגיע עוד צוות טנק בלי הטנק שלו. בסך הכל התקבצו אצלי ארבעה צוותי טנקים. הטנקים האלה עזרו לי מאוד בהמשך הלחימה גם כתחנת מימסר בקשר וגם בירי על כוחות שריון של האויב. "המצרים המשיכו להפגיז אותנו חזק. סיוע ארטילרי לא קיבלתי למרות שלפני המלחמה הובטח שהוא יגיע עשרים וחמש שניות אחרי שנבקש. שלושה צוותי טנקים נכנסו לתוך העמדות שלנו. הם לא ידעו להשתמש בכלי הנשק של החי"ר ולא ידעו להפעיל 0.3. צריך היה להעביר אותם קורס מהיר. צוות אחד נשאר בתוך הטנק והיה הפה שלנו החוצה כי יכולנו לשמוע אך לא להשמיע במכשירי הקשר הפגועים שלנו. לקראת בוקר יום א' היו לנו עשרה לוחמים כשירים. השאר הרוגים ופצועים". 4. "לדרוס, למחוץ ולרמוס אותם" בשעה 01.15, אור ליום א' ה7- באוקטובר, הודיע גונן לאלעזר בטלפון שהמצב בתעלה משתפר. אלעזר וחבריו במטה הכללי, לא ידעו שאוגדתו של מנדלר נפגעה אנושות, ושני שלישים של הטנקים שלה אבדו. (חנוך ברטוב, "דדו"). ראשי מערכת הביטחון, שלא ידעו מה באמת אירע בחזית התעלה, הודיעו לציבור את מה שאמור היה להתרחש על פי תוכניות המגירה שלהם.16 בשעה 05.45 הודיע דובר צה"ל: "המצרים הצליחו להעביר לגדה המזרחית בעיקר כוחות רגליים וכמויות קטנות של טנקים. כוחותינו לוחמים בכל מקומות החדירה. הלחימה היא ברובה בסמוך לתעלה". ("דובר צה"ל מודיע", "מערכות", 233-232, נובמבר 1973). אנשי מעוז "מילנו א'" בשמעו בטרנזיסטור שלהם את השקרים האלה ולא ידעו אם לצחוק או לבכות. הגיל הממוצע של אנשי המעוז היה 32. רובם לחמו במלחמת ששת הימים בגזרת ירושלים. הם חונכו להאמין שהדוברים המצרים משקרים ודובר צה"ל אומר אמת. שקרנותו של דובר צה"ל היתה אחת מנקודות השבירה שלהם. ב7.20- בבוקר אמר אלעזר המנותק מהמציאות, לגונן המנותק אף הוא, בטלפון מתל-אביב לאום-חשיבה, שהמצב בחזית "יכול להתהפך ואז עלול לשטוף".17 הוא הנחה את גונן לתכנן התקפה של אוגדת שרון על קו התעלה. (א"מ, מסמכי גונן). בשמונה וחצי בבוקר אמר הרמטכ"ל לשר הביטחון שחזר מביקור במיפקדת חזית הצפון שהמצב בחזית תעלת סואץ "עדיין בסדר - לא נפל. אי לזאת שיניתי את התוכנית והעברתי את חיל האוויר לצפון".18 עם שחר הגיע מפקד האוגדה האלוף אברהם אדן למיפקדת החטיבה הצפונית של צה"ל בבלוזה ונפגש שם עם מפקד הגיזרה החדש תת-אלוף קלמן מגןועם מפקד חטיבת הגיזרה אלוף מישנה אלוש. אחרי ששמע דיווחים על ההתרחשויות מאז תחילת המלחמה, המשיך אדן לתעוז 'מרתף' לחטיבתו של גבי עמיר. כתב אדן בספרו: "בעוד אני נע על כביש 'עלקת' ראיתי עתה על הכביש שתי משאיות, ובשטח החולי שמימין נגמ"ש וחמישה טנקים (זה היה "כוח שילה" שנחלץ בעור שיניו מקנטרה, נחלצי כוח עמיר יפה לא הגיעו לשם - א. מ.). זה היה בקירבת 'מרתף'. תמהתי, האמנם זאת חטיבתו של גבי?... במרחב החולות השוממים, חזיתי בקומץ של טנקים ונגמ"ש אחד. תמונה עגומה שהחזירה אותי כהרף עין אל המציאות. כנראה סירבתי עד עתה להאמין לתמונת המצב שצויירה לי בבלוזה... גבי ויום טוב נצבו עייפים בנגמ"ש. הם עברו רבות בלילה האחרון. היו אלה מפקד גדוד ומפקד חטיבתה שהבעת פניהם אמרה את תמצית סיפורם. מפקדים של יחידות שהוכו קשות, עד שכמעט חדלו להתקיים... עליתי לנגמ"ש... חקרתי מה שיטת הפעולה של האויב, על פעילות כוחותינו - התמונה נותרה מעורפלת. אך שני דברים היו ברורים: האחד, שאיבדנו טנקים רבים כתוצאה משקיעה בביצות. והשני, שכוחותינו פוצלו ופוזרו לכל עבר, נתקלו בחיל רגלים מתוגבר בנשק נגד טנקי, ובטנקים, וידנו קצרה להתמודד איתם. הבנתי שכוחותינו פעלו בתעוזה ובאומץ, אך היו כמגששים באפילה. חשתי שפעולתנו היתה כל כך בלתי-יעילה, עד כי נגרמו לנו אבידות כבידות, בעוד שלאויב כמעט ולא נגרמנו אבידות... "חשתי שקרה לנו משהו אשר בחלומותינו הגרועים ביותר לא העלינו על הדעת, וכי אין בכוחי לשנות את המצב הקשה באיזשהי מילת קסם... לחטיבת גבי אשר הוכתה כה קשות, חטיבה שנשארו לה תשעה טנקים בלבד, האם עלי להוציאה מן 'המשחק', ולצרף את הטנקים שלה לאחת מחטיבותי הנפרשות עתה בגיזרה?... החלטתי כי חטיבתו של גבי תוסיף להתקיים... הוריתי לו לנוע לאחור ולהניע גם את שרידי גדוד עמיר {יפה} אל צומת 'מאדים' - 'חזיזית'. שם לארגן את כוחו מחדש, למלאו בדלק ובתחמושת ולהמתין בכוננות עד פקודה" ("על שתי גדות סואץ"). על ביקורו של אדן במיפקדת חטיבתו של גבי עמיר סיפר ששון שילה: "בבוקר הגיע ברן עם וגוניר הגנרלים שלו - נקי, עם משקפי שמש על החגורה, עם אוזניות מהאימונים תלויות בצידו כמו בתרגיל בצאלים. הוא עלה על הנגמ"ש של גבי. שוחחנו על ההתרחשויות מאז תחילת המלחמה. אחרי ששמע אותנו אמר ברן: 'בואו נניע את הנגמ"ש וניסע לקנטרה. נראה מה קורה שם'. אמרתי: 'איך תיכנס לקנטרה? נמצאת שם חטיבה מצרית!' הוא ביטל את דברי. אמר 'בסדר' ופקד להניע את הנגמ"ש. צפיתי שגבי עמיר יאמר לו: 'ברן אתה שיכור אתה יודע מה קורה שם?!' גבי שתק והתארגן לנסיעה. גלשתי מן הנגמ"ש וחזרתי לטנק שלי. למזלם של ברן ועמיר קיבל ברן הוראה בקשר הוראה מגורודיש ונסע לבלוזה". שרון כתב, בספרו, כי כשהגיע בבוקר יום א' למפקדת אוגדת סיני בביר גפגפה - אף לא אחד היה יכול לומר מה המצב בחזית התעלה, ומהו המאמץ העיקרי של האויב. ללא נתונים אלה אי אפשר היה לתכנן התקפת נגד. לפי אורי דן, ביקש שרון לברר פרטים אלה אצל גונן, באמצעות הטלפון. גונן לא היה יכול לומר דברים שלא ידע, ולשרון הוא לא היה יכול למכור "לוקשים". תת-אלוף אברהם (אברשה) טמיר,19 שהיה בחפ"ק של שרון, איבחן בשעה תשע בבוקר את התמוטטות הפיקוד של חזית הדרום, והבין את סכנותיה. הוא יעץ לשרון: "תזמין את דיין או את הרמטכ"ל להתייעצות מפקדים". שרון השיב: "אני מרגיש לא נוח להזמין אותם". טמיר: "אתה הרי אלוף. את החשבונות תעשה אחרי המלחמה". שרון התקשר בטלפון למטכ"ל בתל-אביב ואמר לסגן הרמטכ"ל, ישראל טל: "לפי מה שאני מבין המצרים חצו את התעלה. הם מחזיקים לאורך כל הקו כוחות רגליים. ייתכן שמאוחר יותר יעבירו יחידות ממוכנות.20 לכן אני מציע שתציע לשר, שעלינו לחדור ולמוטט אותם במהירות, אחרת נצטרך לתקוף אותם חזיתית". לאנשי החפ"ק שלו אמר שרון: "יש נקודות לאורך התעלה שאינך זז מהן בשום פנים ואופן. אותם מקומות שבהם ברצונך לצלוח עם כוחותיך". על-פי ידיעות ברדיו, שמסרו על פעילות בין-לאומית להפסקת אש במזרח התיכון, העריך טמיר בביר גפגפה שמתחילה התערבות בין-לאומית במלחמה, ונותרו לאריק רק 48 שעות לבצע את התוכנית שלו. אם התוכנית לא תאושר "בעוד 48 שעות תיגמר המלחמה בלי צליחה". בקריה בתל-אביב עסקו אלעזר ויועציו באותה סוגיה. לדעתם, היתה סכנה להפסקת אש, ועל צה"ל להשיג הישג קרקעי לפני שהפסקת האש תיכפה על שני הצדדים. אלעזר ואנשי המטה הכללי לא הבינו כי המצרים כבר השיגו את מטרת המלחמה שלהם בכך שצלחו את תעלת סואץ, תפסו שטחים נרחבים והשמידו אוגדה ישראלית. העסיק אותם יותר הביזיון האישי שיגרם להם אם תיכפה על ישראל הפסקת אש באותו שלב, מאשר איך לתפקד בקו הדם בצורה היעילה ביותר. בשעה 09.21 אמר גונן לאלעזר בטלפון, ש"אריק הגיע בכוחות קטנים. בינתיים הוא יתפוס את הקו, עשרים קילומטרים ממזרח לתעלה. כאשר יהיו לו יותר כוחות הוא יזוז מערבה. באשר לשלב הבא, כמו שדיברנו אתמול". (כלומר, נצלח את התעלה לפי תוכנית "צפניה" ו/או "בן-חיל". ארכיון המחבר, מסמכי גונן). בשעה תשע ורבע בבוקר דווח למטכ"ל שהמצרים חידשו את תנופת מתקפתם לכל אורך הגיזרה הדרומית והקימו שם שלושה גשרים. הם מעבירים על הגשרים האלה טנקים רבים. אחרי חמש דקות הודיע גונן לאלעזר על נפילת מעוזים אחדים בידי המצרים ועל הקושי לחלץ אנשים ממעוזים מכותרים. ב09.51- חזר גונן והודיע לאלעזר שהמצב הולך ומחמיר, וביקש, זו הפעם השלישית באותו בוקר, סיוע אווירי, כדי להרוס את הגשרים ולהפסיק את זרימת האויב. רק עכשיו הורה אלעזר לחיל האויר לפעול נגד טורי השריון של המצרים ונגדה גשריהם שעל התעלה. בשעה 09.50 שוב התקשר שרון לטל, ואמר: "טליק, תשמע. המקום היחידי שיכולים לבצע פעולה זה בקנטרה, אצל אלברט. לדעתי, ניתן לבצע תקיפה מצפון לדרום, למשל.21 הייתי הולך לזה עם הכוח שלי ושל ברן. אני יכול רץ לייעץ לכם. אני מפקד אוגדה, לא אלוף הפיקוד. אני מכיר את השטח ואולי כדאי שמישהו מכם יבוא. התקשרתי רק כדי להדגיש את החיוניות שבהתקפה, ואת הגיזרה שבה צריכה להיות ההתקפה, לדעתי". ב10.00- התקשר שרון למפקדתו של גונן, והשאיר לו את ההודעה הבאה: "יש לי רק שאלה אחת. הצעה אחת. תורידו את חיל האוויר עליהם עכשיו. ותמסור לאלוף שברגע שיגיעו הכוחות שלנו צריך לתקוף מצפון לדרום. אנו נגיע בערב ונתקוף מיד. אני חוזר על מה שאמרתי לאלוף בבוקר: המקום היחידי הוא קנטרה.22 מתי יהיו לברן טנקים? רק לקראת ערב? לא לוותר. להוציא את המצרים משיווי משקלם". לאנשי מטהו אמר אחרי השיחה הזאת: "צריך להיות מוכנים הלילה למשימה ראשונה. כשיגיעו הטנקים צריך לתדלק ולהיות מוכנים לתקוף מצפון לדרום. אני לא הייתי מפצל כוחות. הייתי תוקף במקום אחד ופונה לתקוף במקום שני". אחרי זמן קצר השאיר שרון הודעה לגונן: "אני מאמין בהתקפה לילית, לדרוס, למחוץ ולרמוס אותם". (אורי דן, "ראש גשר", 1975). באותה שעה עצמה דיווח אלעזר לממשלה כי המצב בחזית המצרית הוטב עקב מכה אווירית על שדות תעופה אוויריים במצריים.. הוא הורה לגונן לייצב קו הגנה שני. גלילי שלא עיקל את מימדי הקריסה, חשש כי מועצת הביטחון תורה על הפסקת אש. הוא שאל מה הזמן שיידרש כדי לעקור את האויב מן המאחזים שכבש. אלעזר השיב "אני באופטימיות שהלילה יתהפך המצב, ונצטרך עוד שלושה-ארבע ימים... המצרים השיגו הישגים מסויימים, אך נראה שהתעייפו והתקדמותם נבלמה". לימים הודה אלעזר ששיקר לחברי הממשלה "כדי ליצור ושם בקרב השרים שהמצב פחות חמור כפי שהוא באותה שעת בוקר" (בראון). ב11.00- שב אלעזר ללשכתו ושמע מסגנו ישראל טל ש"כל מוצבינו לאורך קו בר-לב מכותרים. המצרים השתלטו על רצועה אשר במספר מקומות מגיעה עד לשישה עשר ק"מ מזרחה לתעלה". אלעזר לא העביר מידע זה לממשלה. ב11.45- דיווח טל לאלעזר בשם גונן כי טנקים מצריים נמצאים באזור מעברי ההרים בסיני. 5. טראומת שרון בשעה 13.00 דיווח שרון לגונן במכשיר הקשר: "יש לנו ברפידים כמאתיים טנקים. אני מעריך שתוך שלוש שעות יהיו לי עוד שמונים טנקים. אני כבר זז (לטסה). מציע כמה שרק ניתן להחזיק מעמד ולקחת את הכוח במלואו ולתקוף עם חשיכה". גונן: "אין לנו הרבה סיכויים לקבל סיוע אווירי והמצב הוא שנצטרך להתייצב על ציר הרוחב. תהיה מוכן: א. התקפת נגד דרומה; ב. התקפת נגד לצפון מערב; צליחה על יד 'מצמד' עם הציוד, לפי התוכנית האורגינלית". מיד אחרי שהניח גונן את השפופרת התקשר אליו אלעזר בטלפון וביקש דיווח על המצב. גונן השיב שהוא מתכנן לשרון "א. התקפת-נגד מטסה דרך ציר 'עכביש' דרומה. ב. על אותו ציר צפונה. ג. אם תהיה בריחה של המצרים ואם נוכל לקבל חיל אוויר - לתקיפה מעבר לתעלה". ב13.45- אמר שרון לאלעזר בטלפון: "לא נוכל למוטט את החי"ר המצרי בלי מאחז מעבר לתעלה". בדיון בקריה, שהתקיים במקביל, הביע עוזרו של אלעזר, אלוף (בדימוס) רחבעם זאבי, את חששו משרון.24 אלעזר סיפר כי שרון ניסה לגרור אותו להתקפה. הרמטכ"ל לשעבר, יגאל ידין, צידד בעמדת שרון ואמר שההגנה הטובה ביותר היא ההתקפה. אלעזר סיכם סתמית, שישלח את צה"ל להתקפה בשלבים מאוחרים יותר. הוא לא הסביר לסובבים אותו ולעצמו, מדוע הוא גורס כי יום א' בלילה, כפי שיעץ שרון, הוא זמן מוקדם מדי להתקפה, ואלו יום ב' בבוקר, כפי שהוא שקל להחליט, (או כבר החליט) - עדיף.25 מן היום השני למלחמה התנהג אלעזר בהססנות. הוא התקשה לשלוט בפקודיו ולכפות עליהם את רצונו, והוא פיתח איבה הולכת וגדלה כלפי שרון, בצד הסתייגותו משר הביטחון משה דיין, הסתייגות שהתחילה הרבה לפני פרוץ המלחמה. שר הביטחון לא היה מאושר ממינויו של אלעזר לרמטכ"ל, ואלעזר לא היה מאושר מזה שדיין לא היה מאושר. גולדה, גלילי ואלון רצו באלעזר בגלל נאמנותו אליהם ויכולתו לעמוד בראש הזרוע האידיאולוגית. בגלל סיבה זאת עצמה, לא רצה דיין באלעזר. קוד ההתנהגות של אלעזר היה נאמנות, ולא היה לו קוד אחר. בגלל קוד זה היה עליו להיות בלתי נאמן לדיין, ואי נאמנות זאת לא היתה מבוססת על אחריות או על ביקורתיות, שהרי אלעזר לא היה אביר ולא היה אינטלקטואל, אלא על תככים במחתרת. הסובבים את אלעזר, אנשי הפלמ"ח לשעבר26 ואנשי השריון, ליבו את איבתו של אלעזר לשרון, אם מהיותם נאמנים ותככניםגם הם, ואם מדבקותם בתפיסה של פטישיזם של המנוע.27 רק סגנו של אלעזר, ישראל טל, לא היה שותף לאורגיה האנטי-שרונית. אבל לטל היתה השפעה מוגבלת מאוד על הרמטכ"ל. התיפקוד הזה של אנשי הפיקוד העליון מבסס את התיזה המרכזית של ספר זה האומרת כי מאז מלחמת ההתשה היתה מערכת הביטחון של ישראל בתהליך של התפוררות, ומרגע פרוץ המלחמה היא נכנסה למצב של חתחות. אלעזר, איש פיקוד הצפון, לא מילא שום תפקיד בסיני מאז מונה לאלוף ב1961-, גם לא כשהיה ראש אג"ם. הוא לא ניסה לתקן את המעוות ולא למד ביסודיות את בעיות חזית סיני אחרי שמונה לרמטכ"ל, משום שהעריך שלא תהיה מלחמה. הוא לא הכיר מקרוב את חזית התעלה. הרמטכ"ל התקשה להודות בפני עצמו ובפני אחרים, בתחילת המלחמה, שהוא לא מבין מה מתרחש בחזית העיקרית של המלחמה.28 לאור זאת יכול היה אלעזר, אולי, להיות ראש מטה כללי של צבא מיליציוני בתקופת רגיעה, אך לא היה מסוגל להיות מצביא המלחמה. הוא היה יכול, אולי, לטפל בתיאום מחלקת ההדרכה ואגף האפסנאות, אך לא היה בכוחו לגבש את הרעיונות המבצעיים, העשויים להוביל את צה"ל לניצחון, בוודאי לא בחזית הדרום. הוא היה יכול לנהל דיונים, לייצג את הצבא בפיקוד העליון ולהכריע בין דעות שונות (וגם זאת בערבון מוגבל), אך לא עלה בידו להיות המנהיג הצבאי, מנהיג שהמפקדים מקבלים את דעתו והולכים אחריו באש ובמים. במקום לעורר במפקדים דחף פנימי להצטיין ולבצע את משימותיהם, הוא עורר בהם ספקות וחששות שמא הם הפרייארים שלו ההולכים למות בקרב יחד עם פקודיהם בגלל הכסיל החביב היושב שם למעלה. והיה עוד ענין "קטן" שהפריע לאלעזר לתפקד בתחילת המלחמה: דלקת שיניים מסובכת וחריפה מתחת לסתימת שורש. בהתחלה טיפל בו רופא שיניים צבאי ומצבו הוחמר. רק אחרי ימים אחדים הוא עבר לטיפלו של רופא בכיר בפקולטה לרפואת שניים באוניברסיטה העברית בירושלים, המתמחה בסיבוך זה ומצבו הוקל. בימים הראשונים היו לרמטכ"ל כאבי שניים ולסת חריפים מאוד, הוא נטל תרופות הרגעה חזקות והיה לעתים מסומם במקצת. את הסוד הזה ידעו רק מעטים והם נצרו את לשונם לא רק בזמן המלחמה אלא גם אחרי עשרים שנה. הנה כי כן, לא רק שכישוריו היו דלים אלא גם איתרע מזלו והוא לא היה מסוגל למצות את מלוא יכולתו. מי שאכן היה המנהיג שאת דעתו קיבלו בחזית הדרום, הוא אריאל שרון. אלעזר נפגע מכך ששרון מכיר היטב את כל פרטי החזית ואת בעיותיה, מהיותו אלוף הפיקוד, עד לחודשים אחדים לפני פרוץ המלחמה, ומהיותו איש שטח ואיש מודיעין קרבי באופיו ובנסיונו.29 הביטחון העצמי ונחישותו של שרון ערערו את הרמטכ"ל. וכאבו הפנימי של אלעזר גבר עליו, כשנוכח בכוחה של הכאריזמה של שרון ובהערצה שגילו כלפיו גם הגייסות, וגם שר הביטחון, משה דיין, בעוד הוא עצמו, אלעזר, זכה רק לרחמים, כמי שכוח מנהיגותו מתפורר. מפרוץ המלחמה היה אלעזר המפסידן שלא הודח. ואמנם, לשיקול דעתו לא היה ערך רב בעיני מפקדים מזרוע האבירים, כרפאל איתן בצפון, ואריאל שרון בדרום. הרצון הכפייתי של אלעזר להשתחרר מהדומיננטיות של שרון בחזית הדרום, הוביל אותו לסדרה של משגים חמורים, שתוצאותיהם היו בלתי הפיכות. המשגה הקטסטרופלי הראשון, ואחד החמורים בכל המלחמה, נעשה על ידו ב7- באוקטובר. ב14.30- חזר משה דיין מסיני והגיע למוצב הפיקוד העליון. בסיני הוא הציע לגונן לשקול נסיגה עמוקה מקו החזית, וחזר על הצעתו בתל-אביב. דיין העריך כי ייצוב קו אחורי חדש הוא המעשה הנכון לעשותו מבחינה צבאית.30 אלעזר וגונן ראו בכך אות קין ועדות בל תימחה לכשלונם הצבאי. הם התיחסו לכל עמדה של צה"ל כפי שיוסף טרומפלדור התיחס ליישובי הגליל העליון בתחילת שנות העשרים. נוצרה קואליציה בין אלעזר וגונן לסכל את עצת דיין. כיוון ששניהם היו מנותקים מהמציאות, לא הבינו את המתרחש בחזית ולא הכירו את הכוחות שעמדו לרשותם, בחרו שניהם, בלי שיקול דעת מספיק, לסכל את עצת שר הביטחון על ידי ייזום התקפת נגד ובכך נגררו דווקא אחרי שרון.31 את שרון עצמו הם חשבו לנטרל על ידי הטלת ההתקפה על אוגדה אחת בלבד, זו שבפיקודו של אברהם אדן (ראה להלן). כך הניעה את צה"ל דינמיקה פנימית, שהושפעה מקואליציות ומיחסים אישיים מעורערים בין חברי הפיקוד העליון והמפקדים הבכירים, והביאה אותו להתקפה שלא היה מסוגל לבצע.32 בשעה 15.31 דיווח גונן לאלעזר בטלפון, שבלילה הוא מתכנן לשלוח את שרון למוטט את הארמיה השלישית, בגיזרה הדרומית של התעלה. באותו זמן תצלח אוגדת אדן את התעלה בגיזרה הצפונית, ותכבוש את פורט פואד ואת פורט סעיד. אלעזר לא "קנה" את התוכנית: "להכניס את אריק לקרב לילה מול כמאתיים טנקים עם הרבה ארטילריה. נניח שהולך טוב ויש לנו אבידות. הבוקר מוצא אותנו בערבוביה, ואז אריק מאבד את כוחו תוך יומיים". בדברים אלה רמז אלעזר לגונן שאם הוא רוצה לקבל גיבוי של הרמטכ"ל ושל חבורתו, עליו להתרחק משרון. גונן נרמז. הוא לא הביע התנגדות לשלוח את אוגדת אדן למבצע צליחה לפי תוכנית "צפניה". מסתבר שגם הרמטכ"ל וגם אלוף פיקוד הדרום לא ידעו, את מה שידעו, לפי עדותם, אנשי חיל ההנדסה של צה"ל, שבאותו לילה לא היה לצה"ל ציוד שבעזרתו יכלו יחידות שריון לצלוח את התעלה מערבה. צליחה על גשרים מצריים היתה ריאלית עוד פחות. 6. ממשלת ישראל סכנה את שרידותה של המדינה בשלוש אחרי הצהריים נפגש דיין עם ראש הממשלה, גולדה מאיר. בחדר נכחו ישראל גלילי, יגאל אלון והמזכירו הצבאי של ראש הממשלה ישראל ליאור. דיין דיווח: "אריק הגיע לדרום ורוצה לפרוץ ולעבור את התעלה מערבה". דיין חזר על המלצתו לסגת לקו הגנה חדש. גולדה מאיר כתבה: "הקשבתי לו בחלחלה33... אחר כך הזמנתי גם את 'דדו' להיכנס. לו היתה הצעה אחרת - שנמשיך במתקפה בדרום (דהיינו הצעתו של שרון _ א. מ.). הוא שאל אם יוכל לרדת לחזית הדרום ולפקח על הדברים בעצמו, והוא ביקש רשות לקבל את כל ההחלטות, שאולי יהיה בהן צורך בו-במקום. בקשתו אושרה. אלעזר סיפר על הצעת שרון ואדן לתקוף ולצלוח את התעלה על גשר מצרי.34 אלעזר קבע שזה הימור מסוכן, והמליץ לצבור כוח בלילה ולתקוף למחרת, ביום. דיין תמך בו ואמר: "אני בעד שתיסע לאום-חשיבה ובאם תגיע למסקנה שאפשר לתקוף, אז לעשות את זה. לא בא בחשבון 'הפטנט' של אריק. אנחנו ערים לכך שבין תל-אביב לתעלה אין לנו יותר טנקים". הוחלט: "יעד המלחמה בדרום הוא הדיפת הצבא המצרי מעבר לתעלה" (גולדה מאיר, "חיי", 1975; משה דיין, "אבני דרך", בראון). ההחלטה להדוף את הצבא המצרי מעבר לתעלה, היתה למעשה החלטה לנקוט במהלך הכרעה על מנת לסיים את המלחמה בניצחון מכריע. זאת היתה אחת ההחלטות האסטראטגיות החשובות ביותר במלחמה כולה. לא רק שלרוב המשתתפים לא היו הכישורים הדרושים המינימליים לקבל החלטה כזאת, אלא שלא היה להם מידע חיוני על מנת לקבלה והם גם לא הבינו שהם זקוקים למידע כזה. איכות תהליך קבלת ההחלטה הקריטית זאת, היה הגרוע ביותר שניתן להעלות על הדעת,והוא מצביע על האיכות הקלוקלת של השלטון בישראל שלא השתנה מאז ועל חוסר הבנתם של המנהיגים בהווית הצבא והמלחמה. דבר אחד, לפחות, היה עליהם לדעת לבטח, אחרי עשרים וחמש שעות של מלחמה: הרמטכ"ל דוד אלעזר הטעה אותם בגדול, גם לפני שפרצו הקרבות וגם ביממה הראשונה של המלחמה. אפילו אם לא היה בכוחם הנפשי של חברי הממשלה להחליפו באחר, כפי שהיה ראוי לעשות, אסור היה להשאיר בידיו בלבד, את שיקול הדעת אם המצב בחזית בשלה למהלך של הכרעה ומה תהיה תוכנית המיתקפה. אלעזר מוכה ההלם והסובל מכאב שיניים איום, לא התאים למשימה זאת. ואכן בנסיעה לאום-חשיבה הצטרף לאלעזר הרמטכ"ל לשעבר יצחק רבין שסיים את תפיקדו כשגריר ישראל בארצות הברית וחכה לבחירות הכלליות הקרובות להיכנס לכנסת. רבין הצטרף לנסיעה למיפקדת חזית הדרום כמעין אומנת חסרת סמכויות לאלעזר. כל חברי הממשלה ידעו כי רבין התמוטט נפשית לפני מלחמת ששת הימים וכי לא הוא פיקד על אותה מלחמה. היה על דיין, לפחות, להבין שבהצטרפו לאלעזר, יזיק רבין יותר משיועיל ושלא הוא התשובה למצבו העלוב של הרמטכ"ל. במציאות מילא רבין תפקיד שלילי באום_חשיבה (ראה להלן). בהטילם את האחריות על הרמטכ"ל, גילו גולדה מאיר , משה דיין, יגאל אלון, ישראל גלילי וחבריהם שהם לא היו ראויים לעמוד בזמן מדינה, ושהם סכנו את שרידותה יותר מצבאות מצרים וסוריה שתקפו אותה. ממצא זה מבסס את תורת הביטחון הכללית - עקרון השרידות, שפיתחתי. למרות שהחלטה זאת השאירה בידי הרמטכ"ל את קביעת לוח הזמנים להתחלת התקפת הנגד, היא היתה ברוח העקרונות הקודמים של צה"ל - להעדיף התקפה על הגנה, לנקוט אסטרטגיה ברברית של השמדת האויב ולא אסטרטגיה של בני תרבות הגורסת הכרעת האויב על ידי זרוז התפוררותו הפנימית. בעצם, הצביעה החלטה זו על הניצחון שזכה בו שרון, במאמציו להניע את מערכת הביטחון להחליט לתקוף. לא רק אלעזר וגונן אלא גם גולדה, אלון וגלילי "נגררו" אחרי שרון, וכך אפילו דיין, בניגוד לנטייתו לוותר על העקרונות הקודמים מכורח המציאות, ומהיותו הראשון, כנראה, שהבין כי כללי המשחק האסטרטגי בין ישראל למצרים השתנו.35 אלא שההגררות אחרי שרון היתה מדומה, שכן שרון הציע לתקוף מיד,36 בלילה, לפני שהמצרים יתבססו וייערכו להגנה בגדה המזרחית של התעלה. אלעזר קיבל אישור לכוונתו שלו לתקוף ביום, כפי שביקש אדן, ובכך סיפק למצרים זמן להתארגן עד למחרת. דיין ואלעזר החליטו על התקפה למחרת משום שמפקד חיל האוויר בני פלד דיווח להם שחיל האוויר הרס שבע גשרים מצריים על תעלת סואץ. המידע הזה כה שיפר את רוחו של דיין עד שהוא התבטא בסגנונו של שרון, שכה קומם את אנשי הפיקוד העליון, ואמר לפלד שאם התקפת הנגד למחרת תטה את כפות המאזניים לטובת צה"ל, אפשר יהיה להשתלט על קו פורט סעיד - פורט פואד משני עברי התעלה. דיין ואלעזר לא היו בעלי מקצוע בגישור מכשולי מיים. ספק אם היו באוקטובר 1973, בישראל בעלי מקצוע כאלה, (ראה לעיל), אבל בוודאי לא היו במערכת הביטחון מומחים ליכולת הגישור והצליחה של הצבא המצרי. אילו היו מומחים כאלה אולי היתה מתערערת הקונספציה שביסוד המחדל המודיעני. שר הביטחון והרמטכ"ל לא רק הוטעו על ידי פלד (ללא כוונת זדון כמובן) בהעריכם שחיל האוויר הישראלי ישמיד את כל הגשרים על תעלת סואץ ולא כך היה, אלא שלא העריכו נכונה, שלמצרים כושר גבוה בשיקום גשרים פגועים ושגשר מצרי שנפגע מן האוויר יחזור לשימוש אחרי שעות אחדות. ואכן, בלילה שבין ה7- ל8- באוקטובר צלחו את תעלת סואץ חטיבות שריון מצריות, שהיו מסופחות לדיוויזיות החי"ר, והתבססו בגדה המזרחית, "הישראלית", של התעלה. מבצע זה, שלא הופרע על ידי צה"ל, היה מלווה בכוחות קומנדו גדולים. (חיים הרצוג, "מלחמת יום-הדין", 1975). אלה עתידים היו לקדם את "התקפת אלעזר" למחרת, ולנפץ אותה בקלות רבה (ראה להלן). בכך הצדיקו המצרים את הערכת המצב של שרון במלואה, להוותה של מדינת ישראל. 7. ניצחון פירוס של אסכולת פלמ"ח-שיריון בעימות הזה, שהיה בין אסכולת יחידת 101 והצנחנים, לבין הכלאה של הזרוע האידיאולוגית-פלמ"חאית לאסכולת השריון - ניצח הרמטכ"ל, איש הפלמ"ח והשריון, אך זה היה "נצחון פירוס". אלעזר לא הבין את הנסיבות והתנאים הממשיים בשטח, (כפי שהוא ומפקדיו לא הבינו אותה ב1948-), לא גיבש לעצמו תפיסה עצמאית לפי האירועים הצבאיים שהתרחשו ממזרח לתעלת סואץ (בניגוד לדיין שגיבש תפיסה חדשה), ונגרר אחרי בליל רעיונות שהתבססו על דקלומי העבר ועל תגובות נגד מהלכיהם של אויבים פנימיים של אלעזר שבתוך מערכת הביטחון (לכך היו לו מורים מעולים: יצחק טבנקין, ישראל גלילי, יגאל אלון, ויוסף טבנקין). אלעזר העדיף את נוחות המנוע ויעילות אש תותחי הטנקים ביום, על פני כוח משולב: שיריון, ארטילריה מתנייעת, חרמ"ש וחיר"ם היכול לחולל הפתעה בחסות הלילה, כפיש שהיה הקרב האוגדתי של שרון באום-כתף במלחמת ששת הימים. בכך ניתק עצמו אלעזר מתפיסת "הבליץ-קריג" הגרמנית, שאפיינה את צה"ל במבצע "קדש" ובמלחמת ששת הימים, ושמייצגה המובהק היה סגנו של אלעזר, ישראל טל, ואימץ את תפיסת השריון הצרפתית-אמריקנית מימי מלחמת העולם הראשונה עם רעיונות של התפיסה האמריקאית שלאחר מלחמת העולם השנייה: הטנק הוא תותח-סער מתנייע שעצם הופעתו בכמויות גדולות יכריע את האויב. המהפך האקראי הזה בתפיסת השריון של אלעזר מלמד על חוסר יציבותו ועל חוסר תבונתו של האיש שפיקד על צה"ל באוקטובר 1973. לפני פרוץ המלחמה היו אלעזר ושאר קציני צה"ל הבכירים לועגים ודוחים את ההערכה כי צה"ל לא ייצא להתקפת נגד אלא 42 שעות אחרי צליחת תעלת סואץ, שעה שהמצרים הצליחו כבר להקים מערך מוגן. ברור היה כי זה המועד הגרוע ביותר להתקפת נגד, כפי שניתן להסיק גם משיקולים תיאורטיים של הפעלת כוחות, וגם ממה שהתרחש באותו יום. אלו היה צה"ל צבא מקצועי, היה העימות בין אלעזר לשרון עימות בין אסכולה של ריכוז הכוח והפעלתו המסודרת, לבין אסכולה צבאית שבמרכזה מהירות, ניידות ואילתור. אלא שגם לפי האסכולה הראשונה, לא די לרכז כוח, צריך לדעת להפעיל את הכוח המרוכז. למחרת יתברר שהמפקדים הבכירים של צה"ל לא ידעו להפעיל את הכוח המרוכז שבידיהם. לכן החלופה השריונאית של אלעזר, גונן ואדן לתפיסה של שרון היתה חלופה למאבק על משאבים כספיים בימי רגיעה, לא חלופה ריאלית למלחמה. אחרי הצהריים הגיע שרון לטסה, שוחח עם אמנון רשף, מפקד חטיבת השריון הסדירה שהיתה אחראית לקו התעלה בפרוץ המלחמה, בבונקר שלו, ועם מפקדי המעוזים בגזרה המרכזית, במכשיר הקשר, והגיע למסקנה כי ניתן לחלץ אותם במאמץ מרוכז ומהיר. הוא ביקש מגונן, בקשר, אישור לביצוע הפעולה בלילה. גונן סירב בטענה שבמהלך חילוץ אנשי המעוזים ייפגעו אנשים רבים. שרון טלפן לדיין. לדברי שרון היה ביניהם ויכוח ארוך בטלפון. לבסוף, אמר דיין לשרון כי בערב יתקיים באום-חשיבה דיון בהשתתפות אלעזר, והציע לו להביא את תוכניתו לדיון זה. בשעה 16.20 שוב התקשר שרון לגונן וביקש "להציל את החברה במעוזים". ושוב סירב גונן. אז ביקש שרון מגונן אישור להעלות את הנושא לדיון בפגישה עם אלעזר בלילה. גונן השיב במפתיע, שעל שרון להתכונן להתקפה ולחבירה עם המעוזים הלילה, אבל לא לפעול לפני הדיון. התעקשותו של שרון להציל את אנשי המעוזים היא התעקשות של אביר צבאי החש אחריות כלפי פקודיו ועושה כל מאמץ כדי להצילם. בניגוד למפקדים הבכירים ולפוליטיקאים, הכירו אנשי קו הדם את קו האופי הזה של שרון ולכן בטחו בו והעדיפו להילחם תחת מנהיגותו, כשנכפתה עליהם מלחמה, אפילו אלה שהתנגדו לדרכו הפוליטית. זה אחד ההסברים לכאריזמה שלו. אלעזר וגונן השתייכו אז לזרוע האידיאולוגית וקיבלו את הנורמה הבסיסית שלה: נאמנות בעלי השררה. הצלת החיילים במעוזים לא העסיקה אז את בעלי השררה אלא הצלת שרידותם הפוליטית ומעמדם בהיירארכיה הצבאית. הם לא הבינו שהקרבת חיילי המעוזים תתנקם בהם. ואכן בתנועות המחאה שכפו על ממשלת ישראל להקים את ועדת אגנט, היו רבים מלוחמי המעוזים וראשון להם מוטי אשכנזי שפיקד על מעוז "בודפסט". ועדת אגרנט גרמה להדחתם של אלעזר וגונן מצה"ל, ולחץ נוסף של תנועות המחאהלהתפטרותה של ממשלת גולדה מאיר. בניגוד לשרון, השש אלי קרב, הודיע אברהם אדן לגונן בקשר בשעה 16.22, שהוא מתנגד לתקוף את המצרים בלילה, כי אז יהיה לטילי הנ"ט האישיים שבידי המצרים יתרון על פני הטנקים הישראלים. כשחזר אלעזר למצפ"ע (מוצב הפיקוד העליון - "הבור") מישיבת הממשלה, שרתה על עוזריו אופוריה, בגלל הידיעות כי חיל האוויר השמיד שבעה מארבעה עשר הגשרים שהקימו המצרים. אלעזר כינס קד"מ (קבוצת דיון מבצעי) בשעה 16.45, ופירט את האפשרויות להפעיל את שלוש האוגדות בחזית התעלה שאותן הציג בישיבת הממשלה. האפשרות הראשונה: להיערך להגנה על המעברים מזרחה; האפשרות השניה: לצאת למתקפת נגד ולצלוח את התעלה; "לו היה זה תרגיל בפו"ם אולי הייתי עושה זאת",37 אמר אלעזר. האפשרות השלישית: להמשיך בבלימה מוגבלת בלי להתיש את האוגדות, ולהפעיל חלק מהכוחות בהתקפות נגד, כדי להשמיד את הכוחות המצריים בגדה המזרחית של התעלה, אך לא לחצות את התעלה, לפי שעה. אלעזר קבע שחיל האוויר חייב לתקוף את הגשרים בכל מחיר, כדי לנתק את עורקי האספקה והתגבורת של המצרים. אלעזר ואנשי מטהו לא הבינו כי יש להם עניין עם צבא מוכה (צה"ל), שמפקדיו הוכיחו את אין-אונותם. הם לא יכלו להבין זאת, כי הם היו הדרג הפוקד והאחראי לאותו צבא, וכך, אין האונות שלהם תבלוט כפל כפליים. אחרי ארבע-עשרה שנים העריך אלוף משנה (מיל.) ד"ר עמנואל ולד כי "בקרב הבלימה שהתנהל ביומיים הראשונים של המלחמה נחל צה"ל כישלון חרוץ: בניגוד לכל הציפיות והתוכניות נפרצו קווי ההגנה בשתי החזיתות, וכמחצית מהכוח המגן שהיה בקווים הושמדה. יתר על כן: בעקבות המצב שנוצר לאחר כשלון הבלימה התערער הביטחון העצמי של מפקדים רבים שנימנו עם הפיקוד הבכיר, והתפוגגה אמונתם ביכולתו של צה"ל להכריע את המלחמה". (עמנואל ולד "קללת הכלים השבורים", 1987) 8. שמא הרמטכ"ל היה חולה בנפשו בשעה 16.49 הורה גונן לקצין אג"ם שלו, שי תמרי, "לארגן מסוק להביא את מפקדי האוגדות". ב18.10- דיווח שרון לגונן על מאמציו לחלץ את אנשי המעוזים המכותרים על ידי המצרים. גונן אמר לו שלא יוכל באותה עת להשאיר מסוק בטסה על נת להטיס אותו לישיבה עם הרמטכ"ל, והבטיח: "נקרא לך כשהרמטכ"ל יבוא ואז יגיע אליך מיד מסוק". אלעזר הגיע לאום-חשיבה בשעה 18.45, בחברתם של הרמטכ"ל לשעבר, (שר הביטחון וראש הממשלה לעתיד) יצחק רבין, וראש לשכתו של אלעזר, סא"ל אבנר שלו. שרון לא הוטס לישיבה במועד, כפי שהתחייב מן הנסיבות וכפי שהובטח. בספרו, כתב שרון, שבגלל פעילותם של אנשי קומנדו מצריים בסביבות טסה, הוא תיאם מיפגש עם המסוק במינחת המרוחק מעט מן הבסיס. המסוק לא הגיע בשעה היעודה. שרון חיפש אותו במינחת הבסיס, והמסוק לא היה שם. שרון חזר עם מלוויו למינחת המרוחק, וחיכה שם שעתיים עד להופעת המסוק. לדבריו, הוא היה בטוח אז שגונן דחה את בוא המסוק במתכוון, כי ידע על שיחתו עם דיין, וחשש משיחה קשה בנוכחות הרמטכ"ל בעניין הצלת אנשי המעוזים. בשעה 20.00, אחרי שהדיון כבר הסתיים, הוטסו שרון ומלוויו לאום-חשיבה, ובחוץ פגש שרון את אלעזר, את רבין ואת שלו, כשהם עומדים להמריא לתל-אביב. דני וולף-רהב, שנלווה לשרון בטיסה מטסה לאום-חשיבה, אישר את גירסתו זו של שרון. כשהגיע לאום חשיבה קיבל אלעזר מגונן ומאנשי מטהו שעה דיווחים ועדכונים במשך כחצי שעה. הדיון עצמו נפתח בשעה 19.20. חדר המלחמה של גונן היה מלא אדם. רוב האנשים שהיו באולם הזה השתייכו לצוות ילקוט הכזבים של מלחמת העצמאות והמלחמות שאחריה, והם נכחו שם מסיבות פולקלוריסטיות. לכן נערך דיון המפקדים הבכירים בחזית, עם הרמטכ"ל, בקיטון השינה הצר של גונן. דיון כזה צריך היה להערך בחמ"ל או בחדר ישיבות מרווח. כסף רב עלתה בנייתו של בסיס אום חשיבה, כדי שישמש בבוא העת מקום מתאים לייעודו, ומה חשוב יותר ליעודו מהדיון הזה? העם היהודי היקצה די משאבים לצרכי הביטחון, כדי שברגע המכריע יוכלו מקבלי ההחלטות לקבל את ההחלטות הטובות ביותר בתנאים אופטימליים. האופן שבו התקבלו ההחלטות המבצעיות בעניין מהלך ההכרעה הראשון והאחרון של מלחמת יום הכיפורים, מבסס את הטיעון של מחבר שורות אלה, שראשי מערכת הביטחון לא הבינו (ואינם מבינים עד היום) את חשיבות המימד האינטלקטואלי לאבטחת שרידותה של ישראל. מוטב היה לצה"ל לוותר על רכישת טנק אחד, ולהכין במחירו חדר ישיבות מתאים למפקדת חזית הדרום, ואז היתה ממילא הפעלת כל הטנקים האחרים יעילה בהרבה. חלופה זאת מוצגת כאן רק כדי לסבר את האוזן. בתקציב הביטחון של אותם ימים היה די גם לרכישת טנקים נוספים וגם להכנת חדר ישיבות כנדרש, המופרד מאולם הטרמפיסטים והמזדנבים, שבכל המלחמות, ועד כתיבת שורות אלה, המפקדים לא הצליחו להיפטר מהם. שהרי גם הם יהיו טרמפיסטים ומזדנבים אחרי שישתחררו מהשירות. אגב, אותם תנאים בלתי נסבלים שררו גם במיפקדת חזית הצפון. אברהם אדן כתב בספרו, כי אלעזר החליט לקיים את הדיון ללא שרון. סביר להניח כי לו רצה, היה אלעזר יכול לכפות על גונן להביא את שרון מיד. מסתבר שהוא לא רצה בכך, גם אם לא היתה ידו במעל מלכתחילה. המחבר אינו קונה את הטיעון שאי הבאתו של שרון לאום חשיבה נבעה מליקוי טכני או חוסר תאום של דרגים נמוכים בחיל האוויר.39 גם אם נניח שטייס של מסוק אחד שגה, או שמפעילו שגה; היה די זמן לשלוח מסוק אחר מאלה היו אז בהישג יד. החלטה אומללה זאת התאימה למצבו הנפשי של אלעזר, וביטאה את איבתו לשרון. היתה זאת התנהגות של אדם לא בוגר בנפשו, או שמא חולה בנפשו בגלל הטראומות שעבר ב28.20 השעות מאז פרוץ המלחמה ובגלל הלם המידע שריסק את יכולתו לתפקד. וכיוון שהבנת המתרחש היתה מעבר ליכולתו, הוא היפנה את מרצו למאבק נגד שרון.40 ועשה זאת, בהתעלמות משרון על ידי אי שיתופו באחד הדיונים המכריעים ביותר במלחמה. ערכו וחשיבותו הצבאית של שרון, ובאותן הנסיבות בחזית הדרום, עלו על אלה של כל המפקדים האחרים גם יחד. מן הראוי היה לדאוג ששרון יגיע במסוק בזמן לאותו דיון, ואם זה היה למעלה מכוחותיו של הרמטכ"ל ולמעלה מיכולתו של חיל האוויר באתו מועד, ראוי היה לא לצאת למחרת למהלך ההכרעה המתוכנן, שכן מי שאינו מסוגל להקצות מסוק להביא מפקד אוגדה לדיון גורלי בזמן, אינו מסוגל לתת סיוע אווירי יעיל וחיוני להתקפה היבשתית המתוכננת. ראוי היה להמתין לבואו של שרון ורק אז לפתוח בדיון. אלעזר שיחק באום-חשיבה משחקים של כבוד שמקומם יכירם אולי בגן-ילדים. בעצם, הוא פתח במאבק חזיתי נגד שרון, מבלי שהיה לו, לאלעזר, סיכוי לנצח בו כפי שכל קורא יכול להעריך אחרי עשרים שנה. את מחיר המאבק הזה שילם עם ישראל. גונן הציג בתחילת הדיון את תוכניתו של שרון, מבלי שהבין אותה עד תום.41 הוא המליץ שהתקפת הנגד תיפתח כבר באותו לילה, ובמסגרתה יהיו צליחות בשתי גזרות: אוגדת אדן תתקוף את הארמיה השניה ותצלח בקנטרה באמצעות גשר הגלילים שנמצא בבלוזה ושגונן היה סבור שניתן להפעילו מיד;42 אוגדת שרון תתקוף את הארמיה השלישית בדרום, ותצלח באמצעות גשרים מצריים, מול העיר סואץ. למחרת ימשיך שרון לתקוף בגדה המערבית של התעלה, יעלה עם אוגדתו צפונה, וישמיד את כל הכוחות המצריים שם. גונן סיפר שהוא דיבר בטלפון עם משה דיין, שבירך על התוכנית. אברהם מנדלר צידד בצליחה. לפי ברטוב הוא תמך "בצליחה מיידית ואפילו בלי להמתין עוד יממה". לפי אדן הוא המליץ להמתין לריכוזו של הכוח ולהתרעננותו, ולא לתקוף באותו לילה, אלא לתקוף ולצלוח למחרת בצהריים, שאז ניתן יהיה לתקוף בשתי אוגדות במרוכז בגיזרה צרה, ולצלוח אל הגדה המערבית. המלצתו היתה לצלוח רק בגיזרה הדרומית. אלעזר הגדיר את תוכניתו של גונן במלים "פרטנציוזית מדי". הוא אמר: "הייתי רוצה לתקוף, אם זה היה אפשרי. אבל תחילה עלינו לעמוד בהגנה, ובהגנה ניידת, כדי שהם יתקפו אותנו ראשונים, אבל נשבור את הכוח התוקף, וכאשר הם ייחלשו, נתקוף אותם". הוא התכוון לתקיפת המצרים על ידי צה"ל ממזרח לתעלה, כשמטרות התקיפה מוגבלות. לפי זאב שיף אמר אלעזר: "אוגדתו של ברן תפתח. היא תתקוף מצפון לדרום בשטח הארמיה השניה. אם ברן לא יצליח, אריק יעזור לו. אם הוא יצליח, אריק ירד דרומה ויפתח מתקפה נגד הארמיה השלישית". אלעזר לא אישר צליחה, אך גם לא שלל אותה. לדבריו, ציוד הצליחה ממילא אינו מוכן, ולצלוח את התעלה ניתן רק על גבי הגשרים שהקימו המצרים. הוא אמר: "תגיעו לגשרים ואחר כך נראה. על גשר אחד איני רוצה להעביר צבא שלם. אם נתפוס גשרים אחדים, נעביר כמה מחלקות של טנקים. על כל פנים, צליחת התעלה רק על פי פקודה שלי ואין להזיז את שרון בלי אישור ממני".43 (זאב שיף, "רעידת אדמה באוקטובר", 1974). לפי אלעזר, אם ההתקפה תיכשל ניתן יהיה לסגת ולהקים קו הגנה חזק במעברי ההר. בכך נשמע הד לדבריו ולעצותיו המיניסטריאליות של משה דיין באותו יום, בהם הצביע על הצורך לסגת ולהקים קו חזק בהרים. אדן: "הגיע תורי. לא האמנתי ביכולתנו לצלוח, ואפילו להתקרב אל התעלה, כבר עתה. את עמדתי הבעתי בלב כבד. היה זה רגע של אמת... נסיון היממה הקודמת מלמד שהמצרים ערוכים בקרקע, כשהם מתוגברים בשפע אמצעים נגד טנקים, ונסמכים על המבנה הקרקעי המיוחד של סביבת התעלה. מבנה זה מאפשר להם להפעיל נשק השולט על השטח המישורי, הן מן הרמפות שלהם, והן מן הסוללות שלנו. הקרקע הביצתית בסביבת התעלה מצמצמת את חופש התמרון שלנו. לכן, אמרתי, אינני מצדד בהצעת גונן. אם ברצוננו להתקרב לתעלה עלינו לרכז את שתי האוגדות בגזרה צרה, עם ארטילריה בשפע ובסיוע מירבי של חיל האוויר. התקפה כזאת לא תהיה מוכנה מחר בצהריים,44 ומשמעות הדבר היא שלפי שעה אנו משאירים את היוזמה בידי האויב. סיכמתי שאני בעד נטילת היוזמה כדי לעצור את תנופת התקדמותו בהקדם. מה שבכוחנו לעשות בכוחות שיגיעו עד מחר בבוקר הוא, לנסות ול'נפנף' כוחות, בעיקר שריון אויב, שיתקדמו מזרחה. נוכל לנקות ולתפוס את השטח שאינו נשלט מן הרמפות והסוללות, ולהמתין עד שיגיעו כל כוחותינו. אורי (בן-ארי) הביע דעה דומה".45 לפי חנוך ברטוב הורה אלעזר בסיכום הדיון כך: "התקיפה תהיה עם שתי רגליים על הקרקע. כשברן תוקף - יהיו שרון ואלברט על הקרקע. כשאריק תוקף - יהיה ברן ואלברט על הקרקע. שתי רגליים על הקרקע, כשאוגדה אחת תוקפת. ברן תוקף - ואינו מגיע אל התעלה, אלא במרחק מן הנשק נגד טנקי. אחרי שמתייצבת אוגדת ברן - פורץ אריק". בסיום דבריו שאל אלעזר את הרמטכ"ל לשעבר יצחק רבין, שהשתתף בישיבה, לדעתו על התוכנית. רבין השיב: "אינני מכיר מספיק את המצב אבל התוכנית סבירה וטובה"46 מאום-חשיבה דיווח אלעזר לדיין: "הסיכום שלי הוא כזה: אוגדת שרון תהיה מרוכזת בטסה. היא מהווה עתודה. אוגדת ברן תתקוף את הארמיה השניה, מצפון לדרום, כאשר אוגדת שרון משמשת לה עתודה למשך זמן התקיפה. כל עוד אין אוגדת ברן נזקקת לעזרת אוגדת שרון, אין זו מופעלת. לא מפעילים את אוגדת שרון למשימה אחרת, אלא אם כן לאוגדת ברן הולך טוב - והיא משלימה את משימתה. אוגדת ברן זקוקה לסיוע, אוגדת שרון תוקפת את הארמיה השניה מדרום לצפון. אוגדת ברן סיימה - תתקוף אוגדת שרון את הארמיה השלישית מצפון לדרום". ברטוב הוסיף בהמשך המובאה, בלי מרכאות, ובלי ייחוס מדוייק לאלעזר: "יש תוכנית גם לחצות - אך רק כניצול הצלחה". אלעזר אישר מראש את כל האופציות האפשריות, גם אלה שנחשבו אחרי המלחמה כמטורפות. הוא קבע על פי תפיסתו מלפני המלחמה שיש לשאוף לצלוח את התעלה וזה יחשב כהצלחה. בכך הוא נתן הוראה למעשה, למעשה, לגונן לצלוח את התעלה. היה צריך להיות ברור לרמטכ"ל, ולכל הנוכחים, שגונן ישאף, למחרת, להפוך את קערת המלחמה על פיה כמעט בכל מחיר, ולהשיג בחזית את מה שהרמטכ"ל הגדיר כהצלחה. למי שלא היה ברור לפני המלחמה, צריך היה להיות ברור בסוף היום השני שלה, שגונן אינו אדם שקול וזהיר, ושהוא יטול את כל הסיכונים האפשריים כדי להוכיח שמינויו לאלוף פיקוד הדרום היה מוצדק. דוד אלעזר שקבע את היעדים להתקפת ה8- באוקטובר ונתן לגונן חופש מוחלט לבצעם, הוא האשם הישיר, הראשי, במה שעתיד להתרחש למחרת. 13. נוהל קרב בטלפונים שבורים כשחזר אברהם אדן למיפקדת אוגדתו מהפגישה באום חשיבה, הוא קיים קבוצת פקודות אוגדתית ואחר כך השתתף בקבוצות הפקודות של החטיבות. חטיבת בית הספר לשריון בפיקודו של גבי עמיר צורפה בלילה לאוגדת אדן. לחטיבה הזאת היו אז שני גדודים: גדוד מקורי בפיקודו של עמיר יפה שהיה מורכב משרידי החטיבה שתוגברו, וגדוד מילואים שצורף לחטיבה. מפקדו של גדוד המילואים היה חיים עדיני. על קבוצת הפקודות החטיבתית לקראת מהלך ההכרעה של צה"ל סיפר הסמח"ט ששון שילה: "בנוכחות ברן אמר גבי עמיר שהאוגדה תסרוק את השטח מצפון לדרום במרחק ניכר מהתעלה. מדבריו של גבי לא הבנתי שהולכים למהלך הכרעה או להתקפת נגד אלא מנסים לסלק טנקים מצריים שהרחיקו לכת מזרחה. החטיבה שלנו נכנסה ל8- באוקטובר בלי תוכנית ובלי הכנה ללחימה שהיתה צפויה לה". על-פי עדות זאת מסתבר שלפחות אחת מחטיבותיו של אדן טעתה או הוטעתה באשר לכוונות של הפיקוד העליון. דווקא חטיבה זאת יצרה אופציה להכרעת המצרים בגיזרת גשר פירדן. המסקנה המתבקשת היא שאדן לא הבין את התוכנית הצה"לית למערכת ה8- באוקטובר או שלא התכוון לבצעה. בשעה 03.54 ניסה גונן לדבר עם אדן במכשיר הקשר. הוא לא הצליח, כנראה בגלל חסימת רשת הקשר על ידי המצרים, כאמצעי של לוחמה אלקטרונית. גונן העביר את הוראותיו אל אדן באמצעות קלמן מגן. גונן הורה לאדן לתכנן צליחה בסביבות מעוז "פורקן" (מול איסמעיליה). אם יהיה שם גשר מצרי, הורה גונן לצלוח את התעלה ולהתפרס בעומק של עשרים קילומטר ממערב לה. "אם ברן לא ימצא גשר מצרי, או אם לא יתקבל אישור לחציה, עליו להמשיך בהתקפתו דרומה עד לאגם המר, ולצלוח שם, ב'מצמד', על גשר מצרי. גם במקרה הזה על ברן לצלוח בחטיבה אחת, שתיערך להגנה ממערב לציר 'חבית'69 או על ציר 'ודאות'"70 ב04.23- שינה גונן את הפקודה שלו, והעביר לאדן, באמצעות מגן, פקודה חדשה: "את המעבר מצפון לחיץ לבטל. שיהיה מעבר לאזור 'מצמד' עד קו 'חבית' להתייצב שם. לעבור רק עם חטיבה אחת71 שהשאר ישארו במזרח. שיקרא לתדרוך למח"ט שאותו מתכוון להעביר". קלמן מגן העיר, שלדעתו ניתן לצלוח את התעלה בסביבות מעוז "מצמד". בשעות 04.20, 04.29 ו05.34-, שוחח גונן ישירות עם אדן, וב04.32- הוא שוחח בקשר עם שרון. בכל השיחות האלה דיבר גונן על צליחות ועל כיבושים ממערב לתעלה, שינה את פקודותיו, הוסיף והחסיר. בשיחה ב04.29-, למשל, הוא אמר לאדן שהוא מתכנן לשלוח את אוגדת שרון לחבור עם המעוזים בתעלת סואץ, ולפנות משם את חיילי צה"ל המכותרים. אדן יהיה אז עתודה לשרון והוא יצא למשימה העיקרית שלו רק אחרי ששרון ישלים את משימתו. סביר להניח שלו היה גונן מממש את כוונתו זו, לא היתה מתבצעת באותו יום התקפתו של אדן על הארמיה השניה. לפי פיענוח שיחות הקשר דומה, שמפקד חזית הדרום היה נתון בשכרון חושים או במאניה פתולוגית. אין ספק שבני שיחו הבחינו בכך, והעדיפו להתעלם מן הצורך שהיה לצה"ל ולתושבי מדינת ישראל, לשלוח את גונן בדחיפות לטיפול נפשי. הם האמינו שיחפו עליו מכל עבר, והסוד הנורא, שמפקד חזית הדרום הוא אדם מעורער בנפשו - לא יתגלה לעולם. הם לא הבינו שבכך הם נותנים ידם לאסון: מותם - ללא צורך או ללא תועלת - של לוחמים ישראלים, וחיסול הסיכוי להצליח במהלך ההכרעה המתוכנן. כשיתחיל הקרב יתברר להם גודל האסון, בעוד האיש הזה פוקד עליהם ומורה להם איך לפעול, וכל זאת במערכת צבאית שבה אי ביצוע פקודה נחשב לקשה בעבירות. ב05.48- פקד גונן על נציג חיל האוויר בפיקוד הדרום לפעול, ולדאוג לכך שמטוסים לא יפציצו את הגשר המצרי ליד מעוז "מצמד", כדי "לשמור עליו" ולצלוח באמצעותו את התעלה מערבה. לפי זאב שיף גם גשרים נוספים לא הופצצו, כדי שניתן יהיה להשתמש בהם לצליחה מערבה. גם האזורים הסמוכים לגשרים לא הופצצו, והמצרים שנמצאו בהם עשו הכנות אחרונות, באין מפריע, לקדם את פני הישראלים. ב06.05- הודיע גונן לאלעזר בטלפון: "מפעיל כרגע את חיל האוויר. מבקש להתחיל ב08.00- בצפון, ואחרי הצהריים עם אריק בדרום". אלעזר אישר. לפי אדן, מטוסים ישראלים הפציצו, בשלב ההכנה להתקפה, גם את חטיבתו של נתן (נתקה) ניר. באותו שלב תקפו את החטיבה הזאת גם מטוסי מיג מצריים. ב06.17- הודיע גונן לראש המטה של שרון, אלוף-משנה גדעון אלטשולר: "אריק לא יתקוף לפני הצהריים למעוזים. יתקוף בדרום בצהריים, ישמיד את כוחות האויב ויתפוס 'טרמפ' על גשר שיעבור מערבה. יעבור את העיר סואץ... לא להכניס יותר מחטיבה או חטיבה וגדוד". ב06.05- קיבל גונן את אישורו של אלעזר לתקוף בשעה 08.00. מסתבר, שלא היה איש במאג"ם/מבצעים שהיסב את תשומת לבו של אלעזר לשיחות בין גונן לאדן ולשרון, שמהן ניתן להבין שכל מעייניו של גונן היו נתונים לצליחת התעלה. הרמטכ"ל אישר התקפה שונה מן ההתקפה שאמורה היתה להתחיל שעתיים לאחר קבלת האישור, אם גם, כאמור, ניתן היה לייחס שינויים אלה שנעשו בתוכנית שאושרה, לדבריו המעורפלים של אלעזר בישיבה באום-חשיבה. בבוקר קיבל גונן דיווחים, לפיהם מרוכזים כוחות מצריים רבים "בחווה הסינית", לא הרחיק ממעוז "מצמד", שנועד לצליחה באותו יום. ב07.30- הוא פקד על גדעון אלטשולר: "תגיד לאריק שיתכנן התקפה לתוך החווה הסינית, במקרה שלברן יהיו קשיים". בשעה 07.18 הנחה אורי בן-ארי, סגנו של גונן, את אדן בקשר: "הפקודות - קודם כל כבדים (טנקים) של האויב בשטח, כולם. ואחרי זה הקלים (רכב רך) ואחר כך הרגלים. אתה צריך להגיע עד מצמד ולפי הוראת המנהל שלי (גונן) לפנות (לצלוח). האם זה ברור?". אדן השיב: "זה ברור לי, אני מחכה לאישור. סוף". ב07.50- פקד אדן על גבי עמיר להתכונן לנוע עם חטיבתו לדרום מערב "במגמה להשמיד אויב ולהתחבר עם 'חיזיון ופורקן'". על אריה קרן פקד אדן לנוע עם חטיבתו באותו כיוון, במקביל לתנועת חטיבתו של עמיר במגמה להתחבר עם מעוזי "מצמד". גבול הגזרות של שתי החטיבתו אמור היה להיות ציר "חזיזית", שהוא קטע מדרך חיל התותחנים, במרחק של כעשרה קילומטרים מזרחית מהתעלה. נתן ניר ינוע עם חטיבתו מנקודת מוצא צפונית יותר, בין ציר "חציצית" לציר "לקסיקון", הסמוך לתעלה, עד מעוז "פורקן". 14. הנורמה - דיווחי שקר ב07.59- פקד גונן על אדן במכשיר הקשר: "תקוף בהצלחה!". אדן השיב: "מניע את כולם". אוגדת שריון צה"לית, עם שלוש חטיבות שמנו 180 טנקים, יצאה למשימת הכרעה. גונן מיהר להתקשר לשרון ולמנדלר ואמר להם: "ברן מתחיל במשימתו". הוא התקשר למפקד חטיבת הצנחנים הסדירה, עוזי יאירי, שנמצא אז בראס סודר,72 ואמר לו: "התחלנו בהתקפה מקנטרה לאגם המר. אם יהיה בסדר נצלח אחרי הצהריים מכיוון הגידי למטה". ב08.15- דיווח דיין בטלפון לגולדה מאיר: "בשעה 08.00 יצאו לפעולה - קודם ברן,אחר-כך אריק... בדרום צליחה לעבר השני". גולדה הסכימה שאלעזר יביא לדיון לממשלה מהלך של צליחה וכיבושים בגדה המערבית של תעלת סואץ ומעבר לקו הסגול ברמת הגולן. היא הדגיש שאפילו יעקב חזן ממפ"ם "אמר בוועדת החוץ והביטחון שאם נגיע לזה, אז יש מה לתקן". אחרי דקות אחדות נפגש דיין עם אלעזר ועוזריו. הם דנו בבקשתו של גונן לא לפגוע מן האוויר בגשרים לכל אורך תעלת סואץ כי הוא מתכוון להשתמש בהם לשם צליחה. דיין אמר שאם צה"ל יתחיל לצלוח את תעלת סואץ לפני ישיבת הממשלה בבוקר, לא יהיה צורך להביא את הצליחה לאישור הממשלה. דוד אלעזר אמר: "ברן יתקוף לפני הצהריים את האזור הצפוני ואריק אחר-הצהריים את האזור הדרומי. כל אחד יש לו אופציה שאם הולך לו טוב, והוא משמיד פה את הכוחות והוא רואה שיש גשר והוא יכול לצלוח, הוא רשאי לקבל אישור ממני כמובן ואז אני רוצה לתפוס פה בראש-גשר, אם זה ילך... אני רואה בזה ניצול הצלחה אפשרי. אין לי בזה ביטחון - זה לא על גשר ברזל, זה על גשר טרמפ. זה ניצול הצלחה - אם כן, אתה רוצה הערכה שלי? פחות מחמישים אחוז, אבל מוכן מתוכנן מקווה. אם זה לא יהיה היום, אז אנחנו נעשה מאמצים עם הגישור שלנו. ואם הצליחו פה שתי ההתקפות... ואנחנו חזרנו להחזיק את המרחבים האלה, והם מחזיקים אמנם את הסוללות שלנו, בצד השני, אז אני אתכנן היום אחר-הצהריים למחר התקפה נוספת". שום דימיון לא היה בין תוכנן של השיחות האלה בתל-אביב לבין ההתרחשויות בחזית תעלת סואץ. כבר מן השלב הראשון לא ביצעה אוגדת ברן את משימתה וההסתברות שתבצע אותה היתה אפסית כי מפקד האוגדה לא הבין ככל הנראה את משימתו. אלוף משנה (מי'. אז סא"ל) חיים עדיני73 שפיקד במלחמה על גדוד טנקים במילואים בחטיבתו של גבי עמיר, היה אחד משני המג"דים היחידים באוגדה שגדודם תקף באותו יום, מערך מצרי. עדיני סיפר: "הפקודה שקיבלתי לפני הקרב היתה לנסוע מצפון לדרום ולשמור על מרחק של עשרה קילומטרים מן התעלה. זה הכל. לא דובר על תקיפה, לא דובר על הכרעה, לא דובר על כיבוש ולא דובר על סילוק הארמיה המצרית השניה לגדה המזרחית של תעלת סואץ" (שיחות עם חיים עדיני בספטמבר 1992; על מקצת מן הדברים שאמר לי, חזר עדיני בתוכנית טלוויזיה על מלחמת יום הכיפורים שהוקרנה ב19- בספטמבר 1993). לפני תחילת ההתקפה הנחיתו המצרים אש ארטילרית על חטיבתו של נתן ניר שעה שהיתה בתנועה לשטח ההערכות שלה. אדן הכניס שינוי בתוכניתו והורה לניר לבלום בגיזרתו, ולהישאר כעתודה. השינוי הזה לבדו, באותו שלב, מוכיח כי אדן התכוון לבצע התקפה סיבובית: למלא את הפקודה אך לא לבצע את המשימה. לא היה לשינוי הזה שום הגיון צבאי, ובו בלבד היה כדי להכשיל את מהלך ההכרעה כולו, כי חטיבת ניר היתה חוד החנית של ההתקפה. חטיבתו של אריה קרן, שאמורה היתה להיות עתודה, היתה מרוכזת הרחק ממזרח. אדן תקף למעשה רק עם חטיבתו של גבי עמיר, שכבר סבלה אבדות כבדות בשני ימי המלחמה הראשונים בגזרת קנטרה ומפקדה הוכיח כי הוא חסר יכולת טקטית. הצבת גבי עמיר בחוד מהלך ההכרעה של צה"ל במלחמת יוםך הכיפורים, איפיינה את השפל שאליו הדרדר צה"ל. הסמח"ט ששון שילה סיפר: "נענו מצפון לדרום. שני הגדודים נעו במקביל, אני נעתי ביניהם בטנק וגבי עמיר בנגמ"ש. מדי פעם נפלו פגזים שנורו מרחוק. ברן נע רחוק מאיתנו עם חטיבתו של אריה קרן. החטיבה של נתקה ניר היתה תקועה בצפון. לא איימנו על המצרים והם לא איימו עלינו". ב08.30- הודיע ניר לאדן בקשר "מצטער שאני מטריד אותך, אבל פשוט אני גם לא עושה כלום. יותר מזה, אני חושב שאני צריך לנוע דרומה". אדן המפוחד צינן את רצון המח"ט להיכנס לקרב והורה לו להמתין עד שמטוסים ישראלים ישמידו את הארטילריה המצרית שהטרידה אותו. אחרי שלושת רבעי השעה הורה אדן לניר להתקדם ממזרח לציר "חזיזית", בשטח שלא היה בו אויב, ולהגיע ל"מצמד". ניר השיב שאחד מגדודיו נמצא במגע אש עם המצרים. אדן הורה לו, שאם כך, שישאר במקומו. שעתיים אחרי שההתקפה היתה אמורה להתחיל, פקד אדן על ניר: "אם כי אתה צריך להיות מוכן שאני אוריד אותך דרומה, בשלב זה אתה נשאר".74 עמיר, שהתקדם דרומה במרחק בטוח מן האויב, הודיע בקשר לאדן "יש לנו בעיות של זיהוי שטחים. הכול כאן דומה אבל לאט לאט מזהים". הוא ביקש שמטוסי צה"ל יפציצו את הארטילריה המצרית המטרידה אותו מרחוק. אדן הודיע בקשר לגונן שאינו רוצה לתקוף ללא סיוע מטוסים. למרות שבחפ"ק של גונן האזינו אנשי המטה לרשתות הקשר של חטיבותיו של אדן, הסתפק גונן בשיחותיו שלו עם אדן. מדיווחי אדן על ההתקדמות המהירה של חטיבת עמיר התרשם גונן, שההתקפה נוחלת הצלחה מעבר למצופה ובהתאם למקווה, והנה הנה חוזרים על עצמם קרבות מלחמת ששת הימים. אף לא אחד מאנשי מטהו לא העמיד אותו על טעותו, כי איש מהם לא הבין את מה ששמע, ולא התמצא בשטח ואם מישהו היה מבין לא היה מעז להטריד את האלוף. דיווחי אדן היו מבולבלים, ניתן היה להסיק מהם על התקדמות מהירה, אבל גם על התחמקות מתקיפת המצרים עד לקבלת סיוע אווירי. גונן לא היה מסוגל לנתח בהיגיון את המידע שקיבל מאדן, נתפס לנקודות החיוביות שבו, הוסיף עליהן נופך משלו, וקיבל החלטות, שהקשר ביניהן לבין המציאות היה שלילי. חמישים דקות אחרי הפקודה לתקוף, היה גונן בטוח שהמצרים נשברים. כדי לנצל את ההצלחה הוא ביקש לעבור מיד לשלב השני של התוכנית. הוא התקשר לשרון והורה לו להתכונן לתקוף מערבה, לכיוון התעלה. ב09.15- דיווח אדן לגונן: "נדמה לי שלאט לאט אנחנו מצליחים לטאטא את הכל". היתה זאת משאלת לב של אדן שלא היה לה כל בסיס במציאות, ושלא ניתן היה לגזור אותה מדיווחיו של עמיר. גונן התקשר מיד עם שרון ואמר לו שהוא לא עומד להפעיל אותו מיד (שהרי אין טעם לבזבזו על גזרה שאדן יכול לטפל בה), אלא מאוחר יותר, לשם מיטוט הארמיה השלישית וצליחה בדרום. בכך רצה גונן לבצע מהלך הכרעה לכל אורך החזית עוד באותו יום. ב09.30- הודיע גונן לברן "להשמיד את כל הכוחות בסביבה עד 'מצמד' ורק אחר כך לעבור (לצלוח). התנועה חייבת להמשיך דרומה. אם אפשר לעבור ב'חיזיון' לנסות להעביר יחידה קטנה שתישאר על הגדה. לתפוס מאחזים קטנים בצד השני. לעבור מהר דרומה ל'מצמד'75 ושם לחצות". אדן הסכים לנסות להתקרב לתעלה. גונן התקשר מיד עם המטכ"ל, וב09.32- הוא הודיע לעוזר הרמטכ"ל, רחבעם זאבי (גנדי), שכוחות סיור קטנים של אוגדת אדן חצו את התעלה באזור המעוזים "פורקן" ו"חיזיון". ב09.38- הודיע אדן לגונן שאין הוא יכול להתקרב לתעלה ולצלוח אותה, כי הוא עסוק בקרב קשה נגד טילים וטנקים. אבל ב09.45- הזמין אדן סיוע אווירי והורה למח"ט, גבי עמיר, לחבור ל"חיזיון". גונן ששמע את זה, יכול היה להבין שאם פקודיו של עמיר עדיין לא הגיעו למעוז "חיזיון", הם בוודאי לא צלחו את התעלה. למרות זאת הוא לא תיקן את הודעתו למטכ"ל, כי היה בטוח שהצליחה תתבצעה בקרוב מאוד, ומדוע להקפיד על קטנות כאלה ביום הגדול ההוא? ב09.50- הוא הודיע שוב לזאבי שכוחות סיור קטנים מאוגדת ברן צלחו את התעלה, כי חוד אוגדת אדן נמצא ליד מעוז "חיזיון", כי האזור נקי, יחסית, מאויב, כי יש שם גשר והוא עושה הכנות לצליחת התעלה בכוחות שריון. לימים, כתב אדן: "מהתנהגותו של גונן נראה לי כי בכך שהבהיר לי את כוונותיו, הרי זה כאילו ביצוען כבר הושלם... קשה, איפוא, למצוא קשר בין המצב לאמיתו לבין הערכת המצב (של גונן). וכן בין הדיווחים שאני מעביר לגונן - ובין הדיווחים שהוא העביר לרמטכ"ל.76 הרמטכ"ל שמע על הדיווח האופטימי, אך עדיין אינו מאשר. זה אינו מונע את גונן מלהורות לי ב09.57- לתפוס מאחז בצד השני של 'חיזיון'". ב09.55- אמר גונן לשרון: "חשוב לי מאוד להיות עם כוח קטן בצד המערבי.77 דבר שני, לרדת ליצור מגע עם 'החווה הסינית', ואחר כך את המשימה העיקרית באיזור 'מצמד'. האם אתה יוצר מגע עם הצד המערבי (של התעלה)?" שעתיים ורבע לאחר התחלת ההתקפה הגיע גונן למסקנה שהשלב הראשון בתוכניתו, שלב "אריה", הושג במלואו, ויש לעבור לשלב "דב". סגנו, אורי בן-ארי, ושאר עוזריו הבכירים - לא הסבו את תשומת לבו לכך שאין לו שום בסיס למסקנה זו. מכאן, שהם היו שותפים לה, או שלא העזו לומר לגונן שהוא נמצא "על הבנקט". לא רק שהם לא הבינו או ששתקו, אלא גם מילאו את הוראותיו הרות האסון. ב10.05- אמר אורי בן ארי לאדן בקשר ש"יש איזה סימנים קטנים של התחלת התקפלות (של המצרים), לכן מאוד חשוב להגיע במקסימום מהירות עם כל הכוחות לאורך כל הציר שלך מהצפון מ'מילנו' ועד למטה. להגיע למגע ולהשמיד, אחרת הם עלולים להסתלק (לברוח לגדה המערבית של התעלה)".78 אדן הבין שלמפקדת החזית יש ידיעות משלה על התחלת התמוטטותם של המצרים, ולכן לא חשש להעביר אליה דיווחי שקר, שהרי המצרים מתמוטטים, ומי יבדוק אחר-כך מה בדיוק אירע בכל שלב ושלב בקרב? בשעה 10.00 התחילה בתל-אביב ישיבת ממשלה. אלעזר דיווח לשרים על התחלת מהלך ההכרעה בדרום והוסיף: "אם זה יצליח - היום אחרי-הצהריים חיסלנו ראש-גשר. בתעלה יש המון חיל רגלים עם המון טילי נ"ט, וזה גורם לנו יותר נפגעים מאשר הטנקים שלהם... קודם כל נגמור עם ראש-הגשר. לכן זה לא יהיה בהכרח חזרה לתעלה. גם לברן וגם לאריק יש הרשות לתכנן ניצול הצלחה של מעבר תעלה... אינני יודע אם זה ילך או לא. כרגע ברן כבר מבקש אופציה. הוא מתקרב לאיזה גשר וחושב שהוא עומד עליו. אלוף הפיקוד מבקש רשות מראש. אני עוד לא נתתי... אני רוצה להיות בטוח שזו איננה פריצה צרה מאוד ופזיזה מאוד. אני מעדיף השמדת ראש-הגשר ואם נחשוב שזה מספיק מבוסס - הוא יקבל רשות לחצות את התעלה... אם ברן יגמור זאת עד הצהריים ויתייצב - בצד הזה בלבד או גם בצד השני - אריק יצא להתקפה על ראש-הגשר הזה (הדרומי)". אילו היה הרמטכ"ל מעודכן כפי שהיה יכול להיות מהאזנה לרשתות הקשר, הוא היה יכול לדעת באותה שעה כי ההתקפה נכשלה. אלעזר לא הטעה אמנם את הממשלה בכוונת זדון אלא משום שהיה מנותק מן המציאות ועמו רוב אנשי המטה הכללי. האיומה בהחלטות גונן היתה לשגר את אוגדת שרון שלושים קילומטרים דרומה. אורי בן-ארי התקשר לשרון ב10.15-, והורה לו: "היכון לתנועה דרומה. בגיזרה שלך יטפל ברן. תשמיד בדרך כל מה שתפגוש... כשתגיע לגידי79 אדע אם אתה נכנס לקרב עם השריון שממערב לגזרה הדרומית, או שאתה הולך ישר לצליחה ולכבוש את העיר (סואץ). למטה תצטרך לחצות ב'ניסן' ולעבור מערבה לפי המשימה". ב10.19- ביקש גונן בקשר מהמטה הכללי, לאשר צליחה של כוחות שריון ליד מעוז "חיזיון". אחרי דקה קיבל גונן מברק: "רמטכ"ל לאלוף: יש אישור ל'חיזיון'". את האישור לא נתן אלעזר אישית, אלא עוזרו, רחבעם זאבי. אלעזר היה אז כאמור, בישיבת ממשלה. תוך כדי הרצאתו התבקש אלעזר לצאת מחדר הישיבות, וזאבי דיווח לו בטלפון, בקצרה, על ההתפתחויות הדרמטיות.80 לפי זאבי הורה לו אלעזר בטלפון לאשר צליחה. הביוגרף של אלעזר, חנוך ברטוב, מסתייג מכך. זאבי המשיך לדווח לאלעזר על הצלחות נוספות של ברן, וזאת עשה באמצעות ראש הלשכה של אלעזר, אבנר שלו. הוא קיבל אישור, באמצעותו של שלו, לצלוח בעוד נקודות מספר, ולשלוח את אוגדת שרון דרומה. ניהול קרב צליחה תוך כדי ישיבת ממשלה, מאות קילומטרים מן החזית, באמצעות טלפון שבור, גונן - זאבי - שלו - אלעזר, בעוד אדן לא התקרב אפילו לתעלת סואץ ולא שלט בחטיבותיו - היה יכול להיות קטע ממחזה אנטי מלחמתי של אריסטופנס, או של חנוך לוין. זה בדיוק היה האופן שבו ניהלה "ליגה א'" של מפקדי צה"ל את מהלך ההכרעה, שלקראתו נערכו בצה"ל אימונים במשך שנים. זה, במבט מיקרוסקופי, אחד הגורמים העיקריים לחיכוך המפורסם בקרב, שעליו מדברים תיאורטיקנים צבאיים, זה הגורם הבלתי יציב שמשנה את תפקודה של המערכת מהומוגני למחותחת. דוד אלעזר ניסה לשלוט במהלך ההכרעה בסגנון הפיקוד ההדוק. הוא לא בטח באיש, בוודאי לא בגונן. אבל, לשלוט באופן הדוק במהלכים הטקטיים של הקרב ממרחק כה גדול, ובאמצעות ראש הלשכה אבנר שלו, שאיננו אינטלקטואל צבאי ולא פיקד בחייו על שום קרב, ובאמצעות רחבעם זאבי אשר הקרב האחרון שעליו פיקד היה בהיותו מפקד גדוד בתל-מוטילה ב1951- (ראה ספרי, "ההיסטוריה של הצנחנים א' - יחידה 101"), הרי זה לבחור את אופן הפיקוד הגרוע ביותר. 15. ממשלה של שוטים ב10.20- הורה גונן לאדן לצלוח את התעלה במהירות האפשרית בסביבות "חיזיון" כדי שדיווחיו השקריים יהפכו לאמיתיים ואיש לא יבדוק את לוח הזמנים אם אכן תושג הצלחה. אדן השיב: "אנחנו נעשה את העסק מה שיותר מהר", ולפי מעשיו לא התכוון למה שאמר או שלא הבין במה הדבר כרוך. עד השעה 10.30 חיכתה החטיבה היחידה שהופעלה בחזית, היא חטיבת עמיר, לסיוע אווירי שלא הגיע, ואז התקדם עמיר מערבה ללא סיוע כזה. כבר אחרי שתי דקות הודיע עמיר לאדן שהוא "משחק שמאלה ימינה בתוך אש ארטילרית כבדה, הדלקנו כמה כלים שלהם, יש לנו מספר פצועים, אנחנו לא מצליחים להתקדם". אדן אמר לעמיר שעליו להגיע במהירות ל"חיזיון", ושאל אם הוא מסוגל לעשות זאת. עמיר השיב: "אי אפשר לעשות את זה אלא אם לצאת אחורה. יש כוחות משמאלי (של אוגדת שרון) שלא מועסקים שיכולים ראשית כל להיכנס לחיזיון". אדן: "לא רוצים לתת לי אותם, יתכן שאני אביא את החטיבה של ניר לעזור". חמש דקות הרהר אדן מה יעשה, ואז הורה סוף סוף לניר לנוע עם חטיבתו מסביבות קנטרה דרומה, להגיע עד חטיבתו של עמיר, ולהמשיך למעוז "חיזיון". "יש שם שלושה מעברים (גשרים). תעבור בהם ותאחז בצד השני. לפני שתעשה את זה בהתלהבות, תלמד טוב את המקומות". הוא הורה גם לאריה קרן להעביר גדוד מחטיבתו לחטיבת עמיר. אדן התכוון לתקוף בכוח אוגדתי את המצרים ליד התעלה, ולהגיע ל"חיזיון". אבל, הוא השהה את הפקודה לתקוף במשך ארבע שעות, בצפיה לסיוע אווירי שלא בא משום שהאמין כפי שרוב קציני צה"ל האמינו אז שהתקפה של חיל האוויר תמוטט את האויב ואז ישובו יחידות השריון לפעול כפי שפעלו במלחמת ששת הימים: ירדפו אחרי אויב בורח, או ירמסו אותו בשרשראותיהם. אדן לא הבין באותו שלב שלא רק הנ"ט המצרי ניטרל את הטנק הישראלי אלא שגם הנ"מ המצרי ניטרל את המטוס הישראלי. התמרונים הרבים שביצע אדן עם החטיבות שלו במשך אותן ארבע שעות היו ממזרח לקווים המצריים. בזמן שאוגדתו של אדן ביצעה התקפה סיבובית וכמעט לא באה במגע עם המצרים המשיכה, כאילו בעולם אחר (של שוטים) ישיבת הממשלה. דוד אלעזר קיבל דו"חות שוטפים בזמן הישיבה, על הצלחות בגדה המערבית של התעלה, מצב רוחו זינק כלפי מעלה והערכותיו הרקיעו שחקים כפי שהיו לפני המלחמה. האירועים בשנים וחצי הימים האחרונים לא לימדו אותו דבר שהרי כושר למידה היא תוכנה אינטלקטואלית ואלעזר היה אנטי-אינטלקטואל. בסוף דבריו בממשלה הוא אמר: "אם זה יסתיים היום כפי שאמרתי, לאורך התעלה פלוס ראש-גשר או שניים (ולפי מה שמנדנדים לי, יכול להיות שכבר יש ראש-גשר אחד בצד שני), תעמוד לפני השאלה: מה קורה הלאה. המשימה הראשונה היא לנקות את התעלה בצד שלנו, להתיישב חזרה במעוזים שלנו ולהתייצב בקו הפסקת-האש. שנית - להחזיק, אם אפשר ראש-גשר אחד או שניים בצד השני. שלישית - את פורט סעיד ופורט פואד אני רואה כמשימה התקפית ראשונה לשיפור קו הפסקת-האש ותשלום שמצרים צריכה לשלם עבור המלחמה. יש אפשרויות נוספות שלא הייתי רוצה היום לפתח אותן, אלא רק לומר עקרונית שאם יש לנו ראשי-גשר - אפשר לעשות יותר מזה". כל הזמן שיגר גונן למטכ"ל דיווחים על אירועים שלא היו ולא נבראו. ב10.40- מסר הרל"ש, אבנר שלו, פתק לאלעזר, והרמטכ"ל קרא אותו באוזני שרי-המחדל: "הוקם ראש גשר אחד בגדה המערבית של תעלת סואץ". לפי זאב שיף המקור לטעות זו היה דיווח של סמל מבצעים.81 לאחר שאלעזר השיב לשאלות אחדות של השרים, אמר משה דיין: "אני רוצה להעיר משהו שהייתי רוצה שהרמטכ"ל ישמע, לפני שהוא עוזב.82 ישראל עלולה להימצא בעתיד הקרוב ביותר - אולי עוד הערב ממש - במצב שיופעל עליה לחץ סובייטי-אמריקני... ברגע שיהיה לנו טוב - ילחצו על הפסקת-אש. ולכן על מנת שלא לגרום קרע ביחסים עם ארצות-הברית - שבה אנו תלויים מאוד בענייני רכש - חשוב מאוד לשפר את הקווים תוך כדי המלחמה ולפני הפסקת-האש... ולפיכך - ואני בכל לבי בעד זה - לקחת את כל הקו הזה ואת פורט סעיד, אם זה ניתן באופן אופרטיבי. אם צה"ל לא יכבוש את הגיזרה הצפונית של התעלה ואת פורט סעיד, יהיה המצב שישראל איבדה שטח שהיה בשליטתנו קודם לפתיחת המלחמה, והיא תימצא במאזן שלילי... מה שאני רוצה להציע: שעקרונית נהיה מוכנים. שהערב תהיה ישיבת ממשלה, לא מפני שמחר בבוקר צריך לצאת למתקפה. אנחנו מתקרבים ללוח-זמנים שמכנסים את מועצת הביטחון, עם לחצים עלינו וכו'. אנחנו צריכים להיות במצב שאם יהיה אישור לעבור את הקו - עד שיגיעו למועצת הביטחון ולהסכמה אפילו של האמריקנים - כבר נהיה במצב אחר". לפי הצעת ישראל גלילי, סיכמה גולדה מאיר את הדיון בהחלטה: 1. הדיפת ההצבא המצרי אל מעבר לתעלה. 2. הדיפת הצבא הסורי אל מעבר לקו הפסקת-האש ברמת הגולן. 3. תוך כדי כך - הנחתת מכות לשני צבאות האויב. 4. ראש הממשלה ושר הביטחון מוסמכים לאשר לצה"ל, ככל שתהיה אפשרות, לתפוס מאחזים צבאיים מעבר לתעלה (בצפונה ובדרומה) ומעבר לקו הפסקת-האש ברמת הגולן, לשיפור עמדותינו נגד מתקפות חדשות של האויב". עד כמה היו מנהיגי ישראל מנותקים מן המציאות מצביעים לא רק האירועים בקו הדם אלא גם העובדה שאחרי ארבעה ימים, ב12- באוקטובר ישראל בקשה משר החוץ האמריקאי הנרי קיסיג'ר לשכנע את הסובייטים לשכנע את נשיא מצרים אנואר סאדאת להסכים להפסקת אש באתר וסאדאת סרב. אחרי עשרים שנה ברור שבאוקטובר 1973 היתה לישראל ממשלה של שוטים.83 הרבה לא השתנה אחרי כן. 16. "הנורמות של הפיקוד הקרבי" בזמן שבתל-אביב התחילו המנהיגים הלאומיים להתחלק בפירות הניצחון, המשיכה אוגדת ברן לשקוע בחולות סיני. במקום התקפה אוגדתית (שבה יש 9-8 גדודים) תקף גדוד שריון מילואים אחד, בפיקודו של סגן אלוף במילואים חיים עדיני, מערך מצרי. עדיני סיפר: "את חניון הלילה עשינו על כביש הרוחב, כשלושים קילומטרים ממזרח לתעלת סואץ ולמעוז 'מילנו'. בשלוש אחרי חצות בערך התחלנו לנוע בציר "מאדים". נעתי באופן רצוף אחרי גדודו של עמיר יפה. לא ידעתי שההתקפה מתחילה בשמונה בבוקר דווקא. בשעות לפני הצהריים הגעתי לציר 'חציצית' הוא ציר חיל התותחנים הנמצא כעשרה קילומטרים ממזרח לתעלה. קיבלתי פקודה לחבור לגדוד של עמיר. התקדמתי 'בחציצית' והגעתי לעמיר. עד אז לא נתקל גדודנו במצרים. גדודו של עמיר היה בעמדות סטאטיות, הטנקים שלו ירו לעמדות של האויב מרחוק וספגו הפגזה ארטילרית של המצרים". ששון שילה: "נעתי בין שני הגדודים. גבי עמיר היה הרחק מאחור. כשהגענו מול גשר פירדן התרשמתי שיש אפשרות להשתלט על הגשר. זאת לא היתה המשימה המקורית, לא קיבלתי שום פקודה לעשות זאת. נקטתי יוזמה אישית מקומית כפי שאני מבין את תפקידו של מפקד קרבי בקו הלחימה. אומנם בקבוצת הפקודות נאמר שהכוונה היא רק לסרוק מצפון לדרום הרחק מן המצרים, אבל אם ניתן למוטט את האויב בגיזרה חיונית מסויימת, חובתי, על-פי הנורמות של הפיקוד הקרבי, כפי שאני מבין אותן להתאמץ לעשות זאת. נאמנותי היא קודם כל לקיומו של עם ישראל ולקיומה של מדינת ישראל ולא לפקודה זאת או אחרת של מפקד שנימצא בבונקר באום-חשיבה {גונן} או למפקד שנמצא עשרה קילומטרים ממזרח לי {ברן}. "פקדתי בקשר על יפה ועל עדיני לפנות מערבה עם גדודיהם, והתקדמנו, עדיני מצפון ויפה מדרום, באש ותנועה כמו בתרגיל, אל תעלת סואץ. כשהתקרבנו לאיזור המאוכלס מצרים פקדתי על יפה לעצור ולחפות על התקדמותו של עדיני. תכננתי לקדם את גדודו של עדיני מרחק מה ואז לעצור אותו להטיל עליו לחפות על התקדמותו של יפה. כאן היתה תקלה הראשונה: יפה נעצר הרחוק מן המקום שהוריתי לו, וכשעדיני התקדם נוצר פער גדול ביניהם. יותר מזה, יפהלא המשיך להתקדם ועדיני התקדם באש ותנועה וחיפוי פנימי של פלוגותיו"? 17. "המצרים התחילו לברוח, ניתן להכריע את המלחמה" חיים עדיני: "הסמח"ט, ששון שילה, פקד עלי לנוע במהירות מערבה לכיוון גשר 'פירדן' שליד מעוז 'חיזיון' ולהשתלט עליו. שילה אמר לי שאקבל סיוע ארטילרי ואווירי ושכוחות נוספים של החטיבה ושל האוגדה יפעלו לצידי ויחזקו אותי במקרה הצורך. לא הייתי בטוח שאקבל סיוע וביקשתי פירוט. שילה אמר: 'חיים, תקבל את כל הסיוע שאתה צריך. זוז!' עדיין לא הבנתי לאיזה תיפקוד לקוי נקלע צה"ל ובטוח הייתי שנזכה בניצחון מהיר. עם עשרים ושניים הטנקים שלי התקדמתי בשתי פלוגות לפנים ופלוגה אחת מאחור בדיוק לפי הספר. הבחנו מרחוק ליד התעלה בטנקים מצרים. ירינו והשמדנו אותם. "ואז פרצה אש מן המדבר. מצאנו את עצמנו בתוך אוקינוס של חי"ר מצרי. כל חייל היה בתוך מחפורת אישית. הם ירו בנו מאות טילי סאגר, אר.פי.ג'י ומה לא?! זאת היתה אמורה להיות התקפה אוגדתית; לא חטיבתית ולא גדודית. מצאנו את עצמנו לבד בלב מערך האויב. ראיתי טילים נעים אל הטנקים שלי. פקדתי במקרופון על מפקדיהם לשבור ימינה ושמאלה, ללא הועיל. תוך דקה השמידו לנו המצרים ארבעה טנקים. התקדמתי עוד קילומטר אחד והגעתי עד למרחק חמש מאות מטר מהתעלה. זאת הנקודה הקרובה ביותר אל קו המים שצה"ל הגיע באותו יום. "אלפי מצרים הקיפו אותנו. לא יכולנו לירות עליהם ממכונות היריה שלנו. לתותחינו לא היית שום משמעות. חרמ"ש לא היה לנו. נאלצנו לירות בעוזים וזה היה לעג לרש. ואז קרא דבר מדהים: המצרים יצאו ממחפורותיהם והתחילו לברוח. הם ברחו בהמוניהם. כמי שנלחם נגד הצבא בתוך טנק במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, חשתי את השכרון של ההצלחה. זה כמו אורגזמה. אני אוהב את הריח הזה של הגריז, הזיעה ואבק השריפה אחרי ירי התותח. אני אוהב את האקשיין הזה, הוא אדיר הוא חזק, כל זה יחד עם מנוסת האויב זאת ההרגשה הטובה ביותר שיכולה להיות. והאויב ברח. פשוט ברח. אני מקבל את זה שעם ישראל החליט להקריב את חייו של חיים עדיני ושל פקודיו. אבל שיבואו אחרים וינצלו את ההצלחה. ההכרעה של המלחמה כולה היתה מונחת לפני על משטח המדבר הושט היד וגע בו. יכולתי להיות גיבור ישראל של כל הזמנים. גבי עמיר ואברהם אדן יכלו להיות גיבורים לאומיים. רק צריך היה לעשות מעשה, והמעשה לא נעשה ולנו לא היה די אוויר לקצור את ההצלחה. והחבורה הזאת של אנשי הפלמ"ח ממלחמת העצמאות שניצלו את מגוייסי שנות החמישים, מפקדי גדודי המילואים של מלחמת יום הכיפורים, שלחו אותנו שוב ושוב למשימות. דדו, גנדי, גורודיש וברן, אלה לא עשו את מה שצריך היה לעשות, הם אשמים אישית במצב של צה"ל אז, בזה שלא בצענו את המשימה ובמותם של כל אחד מפקודי. אלה לא ניצלו את האופציה שנתנו להם פקודי ואני, ולא הכריעו את המלחמה ב8- באוקטובר. ב8- באוקטובר היתה צריכה להיות צליחה וצה"ל לא היה מוכן. תרבות שלמה קרסה חמש מאות מטר מגשר 'פירדן' ב8- באוקטובר 1973 לפני הצהריים. אני הייתי שם. זה היה אפשרי. לא הרחק מאתנו היו יחידות מאוגדתו של אריק שרון וצפו במעשה. הם לא באו לעזור, בהתאם לפקודות מפורשות שקיבלו מגורודיש. אותם שלחו דרומה לגידי. איזה טמטום! אף אחד מאלה ששלחו אותי ולא עשו את המוטל עליהם לא יוכל להגיד לי מה היה שם לפני הצהריים חמש מאות מטר מגשר 'פירדן'". ששון שילה: "כשעדיני התקדם מערבה התחילו המצרים לברוח לתעלת סואץ, עלו על הגשר שהקימו ועברו לגדה המערבית. ברור היה שניתן להגיע עד קו המים ולהשתלט על ראש הגשר המצרי הזה, אולי אפילו לצלוח לגדה המערבית. ואז התרחש דבר מדהים: שמעתי בקשר את עמיר יפה פוקד על גדודו להסתובב מזרחה ולנוע בשדרה לאחור. התפרצתי לרשת שלו ואמרתי: 'עמיר, למה אתה עושה את זה?' הוא השיב: 'אזלה לי התחמושת ואין לי דלק. סוף!'. לימים הוא נהרג בתנועת דרכים והלב נצבט לי כשאני מדבר על כך. אך את האמת צריך לומר כפי שאמרתי אותה בעדותי לוועדת אגרנט כשעמיר היה עוד בחיים. לא סלחתי לו על כך. אם עמיר היה מתקדם יכלו שני הגדודים למוטט את המצרים בגיזרה וליצור תפנית במערכה בצפון תעלת סואץ ואולי אף במלחמה כולה. זה היה רגע של אמת שלא נוצל. לא היתה בקרב הזה מעורבות חטיבתית ולא מעורבות אוגדתית. ברן התנהג כמפקד דיוויזיה המנהל קרב של שלוש חטיבות שיריון בתקן מלא. הוא לא הבין שרק ארבע פלוגות נלחמו והן כמעט הכריעו את הקרב. הן היו זקוקות לסיוע. היה ביכולתו ובאמצעיו של ברן לסייע להן. אבל הוא היה רחוק מאוד ומנותק ממציאות הקרב. גבי עמיר התנהג כבריגדיר המנהל קרב של שלושה גדודים בתקן מלא. גם הוא לא הבין שיש לו כוח גדודי מפוצל ושעליו להיות בקו הלחימה ממש. אני התחננתי בקשר לשגר כוחות נוספים להפעיל סיוע ארטילרי ולשלוח מטוסים. הייתי כקול קורא במדבר". חיים עדיני: "על הדרך מולי הבחנתי בחיל מצרי בריא גוף. הוא אחז בידו אר.פי.ג'י. לפני שהספקתי לעשות דבר, הוא ירה. חשתי זעזוע אדיר בצריח. נפגעתי בפני ובידי. דם כיסה את פרצופי. חשבתי שהתעוורתי. אחרי שתי דקות התאוששתי. חלפה במוחי מחשבה שהפקירו את אנשי ואותי, ששום כוח לא יגיע אלינו ולא נקבל שום סיוע ארטילרי ואווירי כמובטח. הבנתי שעלי להציל את מי שלא נפגע. כל נימי נפשי הצהל"ית והשריונאית התקוממו בי נגד נסיגה. זאת היתה הרגשה נוראה. לפני דקה הסתערתי בראש גדוד טנקים, ואחרי דקה אני לא שווה כלום. שוכב בטנק פצוע. בעל מום. בכאב עצום השתלטה עלי ההכרה שאין ברירה ופקדתי לסגת. השארנו במקום עשרה טנקים פגועים ועשרים וארבעה הרוגים ונעדרים. כל אחד מהם מענה אותי עד היום." (השיחות הנ"ל עם חיים עדיני ודבריו בתוכנית הטלוויזיה הנ"ל. מקצת מן הדברים התפרסמו בסדרה טיים-לייף בכרך על השריון The Armored Fist ). ששון שילה: "אם הגדוד של עמיר יפה או גדוד אחר היו נמצאים במקום כשעדיני נפגע ניתן היה להמשיך בתנועה לשלוט על הגשר ואז חטיבה אחרת היתה באה ומנצלת את ההצלחה.ברן עשה זאת אחרי שעות אחדות והכניס לגזרה את גדודו של אסף יגורי. כך הוא הלך מן הפח אל הפחת. כשעדיני נפצע וגדודו התפזר בקשתי מגבי עמיר שימנה את יום טוב למג"ד. יום טוב התחמק וביקש למלאתפקיד של קצין אג"ם חטיבתי. פקדתי על סגנו של עדיני לתפוס פיקוד אבל התברר לי שהוא נמצא הרחק מאחור. ביטלתי את המינוי זה ומיניתי למג"ד את אחד ממפקדי הפלוגות - יעקב זעירא מקיבוץ יגור. 18. "סדר חדש ושלום חדש" המח"ט עמיר דיווח לאדן: "אני עם מעט כלים (טנקים). כלים רבים דולקים אצלי כבר". ב11.25- דיווח עמיר לאדן: "מרבית הכלים שלו (של עדיני) בוערים וקוטלים את האנשים שלו מסביב. צריך מהר מטוסים על הצד השני של התעלה בשביל לשתק אותם". אדן דיווח לגונן: "אנחנו קרובים למים. יש לנו הרבה נפגעים, הרבה מאוד כלים בוערים מטילים. אני מוסיף לשם עוד הרבה כוחות, אבל אנחנו צריכים גם את הסיוע". שעה אחרי שאדן פקד על ניר לנוע דרומה ולהתחבר עם עמיר, עדיין היה המח"ט הצפוני של האוגדה נע לאיטו בתנועה זהירה הרחק מקו הדם. ב11.32- התקשר אליו אדן: "אתה לא נע בכיוון הנכון, כפי שדיברנו, אתה היית צריך להגיע לנקודה 84275 ואתה נע יותר מדי על ציר 'חציצית'. עזוב אותה ונוע מערבה במקום שאתה צריך להימצא". ניר השיב שהוא נמצא בדרך הנכונה ומגיע לאן שנשלח. אדן לא הסתפק בתשובה הזאת, גער בניר ואמר: "אני רוצה שאתה תגיע ל294-, כך שעל 'חזיזית' אפשר לנוע רק עד לציר. רק עד לציר. רק עד ל238-. משם צריך לשבור לכיוון מערב". מן התדרוך אפשר לחשוב שמדובר במפקד כיתה הססן, אבל היה מדובר במפקד "חטיבת פנצר". לא כך חזו גודריאן וישראל טל את תיפקודם של מפקדי חטיבות השריון, ואת סגנון הפיקוד של מפקדי דיוויזיות השריון. גונן לא התייחס ל"קטנות" שכאלה, כמו ליקויים בקרב המשולב שריון-אוויר,85 והתמהמהות במילוי פקודות ומשימות מצד מפקדי חטיבות. הוא פקד על קלמן מגן ליטול את הפיקוד על כוחות החרמ"ש, החי"ר, סיירת מטכ"ל, כמה מחלקות טנקים וסיירת "שקד" בבלוזה ובסביבתה,86 ולהיות כוח פיקודי עצמאי.87 הוא הטיל עליו להגיע עם הכוח הזה למעוז "מילנו" שמצפון לקנטרה, לתפוס שם גשר מצרי ולהעביר עליו מחלקת טנקים לגדה המערבית של התעלה. בגדה המזרחית התבקש מגן "לטהר את כל קו התעלה ממצמד צפונה". מגן שאל: "אתה רוצה שנגיע גם לפורט סעיד?" גונן: "לא עכשיו. אם אני אשכח אותך תזכיר לי יותר מאוחר את פורט סעיד". עד כדי כך היה הרמטכ"ל בטוח שהמצרים הוכרעו בדרום שהוא החליט לבקר במטהו של יצחק חופי בצפון, לראשונה מאז פרוץ המלחמה. בשעה 12.15 בהיותו בשדה-דב, הועברה אליו בקשת גונן לאשר צליחה של אוגדת שרון בשעות 16.00 - 18.00 ולכבוש את העיר סואץ. אלעזר אישר מבלי שהתיעץ עם שר הביטחון. ניכר היה שרמטכ"ל המחדל חזר לעצמו ובגדול. ישראל טל סיפר בהרצאה ב1979- כי ב"8- באוקטובר היתה התרוממות רוח בזמן מהלך התקפת הנגד בסיני וברמה. התחילו לחגוג את הניצחון, לא רק אנחנו, אלא גם האמריקנים, שאיתם קוים מגע שוטף מדי כמה דקות. לשיא הגיעו הדברים, כאשר הכניסו פתק לראש המטה הכללי בישיבה של הממשלה, שבו נאמר שאנו נמצאים (כביכול) בצד השני של התעלה. באותו יום דיברו בפיקוד העליון ובדרג המדיני על תוכניות שלאחר המלחמה, על סדר חדש ושלום חדש." (עמנואל ולד, "קללת הכלים השבורים", 1987). דברים אלה של סגן הרמטכ"ל מבססים את אחד הטיעונים המרכזיים שלי בספר הזה, שבהתקפת ה8- באוקטובר התכוונו ראשי מערכת הביטחון למהלך הכרעה, לא רק במלחמה הזאת אלא גם בסכסוך-היהודי ערבי. בניגוד לעמדות שנקטו (ונוקטים) טל ואחרים מאז תום מלחמת יום הכיפורים, הם סברו עד 8 באוקטובר שניתן להגיע לפיתרון המדיני של הסכסוך היהודי-ערבי באמצעות מהלכים צבאיים.
![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו. |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
15:52 10.08.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
12. הלינק השני...................................
בתגובה להודעה מספר 11
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
מה הריץ את שני הצהרונים להעלות מנבכי ההיסטוריה את מלחמת יום הכיפורים היום ב- 11:18 http://www.katif.net/ro_new.php?id=2245כותרות הענק של עיתוני סוף השבוע ידעו לספר על פרסומים בלעדיים של קלטות גורדיש לגבי אשר התרחש בפיקוד הדרום באותם ימים גורלים של אוקטובר 1973 . לקורא הנדהם , אך האינטליגנטי אשר תהה הכיצד קרה ששני העיתונים הגדולים במדינה יוצאים בתזמון מושלם עם אותו הסיפור , מבוסס על אותו החומר , כאשר לכל אחד מהעיתונים הקשר שלו בחדר המלחמה של פיקוד הדרום., לא ניתן יהיה למכור את הגרסא הנדושה על תחרות בריאה בין שני עיתונים אשר כ"א מנסה לעשות את המירב על מנת להשיג את הסקופ העתונאי אשר יביא לו את מירב הקוראים מחד ואת התהילה מאידך. צריך להיות עיוור ובעל זכרון רפה במיוחד כדי לחשוב שאכן רק כוונות עיתונאיות טהורות עמדו בבסיס הפרסום הזה. שכן, לא היה בפרסומים הללו כל חידוש ,זאת לפי שכבר בשנת 1993 פרסם ההיסטוריון הצבאי הד"ר אורי מילשטיין את ספרו "קירסה וליקחה " ובו הביא לידיעת הקוראים את כל מאורעות אותם הימים תוך כדי ניתוח חד וכואב ביותר של כל התהליכים שסופר עליהם בשתי הכתבות העיתונאיות ( שהתיימרו, להזכירם,להביא סקופ אדיר!) תוך ציטוט והתייחסות ליומני המבצעים של פיקוד הדרום וכן שיחות עם מי שהיו חלק מאותה מסכת של כאוס מחד וגבורה עילאית מאידך. נשאלת אם כן השאלה מה הריץ את שני הצהרונים לעשות מעשה כאשר מראש היה ידוע להם כי לא רק בספר פורסמו הדברים כי אם גם מעל גבי מוסף הארץ בראיון ארוך ומעמיק שקיימה כתבת העיתון עם אורי מילשטיין בחודש נובמבר 1993. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f3640003d904942.jpg) הערכתנו הינה , - ואנו יודעים כי יהיו מי שיטענו כי זו הערכה מופרכת לחלוטין אבל לדעתנו כל העובדות מוכיחות כי רק זו יכולה להיות הסיבה – כי מטרת הפרסום לא היתה לעסוק בעבר כי אם בהווה ובעתיד וכי המטרה בפרסום בתזמון הנוכחי וברעש הגדול שנילווה אליו היתה לפגוע בגנרל היחיד מאותה המלחמה שעדין מעורב בעשיה היום יומית של מדינת ישראל ולמרבית הפלא הוא גם עומד בראשה בעת זו .
מתנגדיו מימין ומשמאל אשר שמחים על כל בדל ידיעה שיש בה אולי לפגוע ולערער את אחיזתו בשלטון , מודאגים מהעובדה שעדיין ציפוי הטפלון לא נסדק ואשר על כן בחרו לנבור בארכיונים על למצוא קלטות שמהן אולי משתמע ששרון סירב פקודות באמצע מלחמה על קיומו של עם ישראל... ..יראו אזרחי ישראלי הצעירים – אלו שעוד לא נולדו אז ואלה שלא שלא הבינו עד כה – מי האיש ..! אדם הבז לחוק..אדם הבז להוראות מפקדיו גם בעת הקשה ביותר..אדם שכל מעיניו בקידום האינטרסים האישים שלו ושל מקרוביו. רק כך ניתן להסביר את הצורך של שני העיתונים בכותרות בומבסטיות אשר גרמו להקדמת יום השנה לציון 30 שנה למלחמת יום הכיפורים. ועל כך יאמר במלוא הכנות לשני העיתונים- נכשלתם בעשייתכם העיתונאית. לקריאת הכתבה המלאה עם הקטעים מתוך ספרו של ד"ר אורי מילשטיין http://www.katif.net/art.php?table=art&id=389 כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
10:29 11.08.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
13. אל''מ ראובן אגסי קיבל את המסר והגיש תביעה....
בתגובה להודעה מספר 9
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
תביעה: קשרי גורודיש החזיקו בקלטות יום כיפור שלא כדין יום ראשון, 10 באוגוסט 2003, 19:30 מאת: מערכת וואלה!האלוף גורודיש (משמאל) עם האלוף גנדי ושר הביטחון דיין בזמן המלחמה (צילום: אוסף התצלומים הלאומי) @ להזכירכם את המסר שהעברתי ושאלתי בנושא...:- מדהים !! ז''א אותם שני קשרים כבר אז חשבו על...בהודעה לעיל !! להלן: המשך הכתבה בוואלה...:- אל"מ במיל' תובע לבדוק האם יצחק רובינשטיין ועמיר פורת קיבלו מ"מעריב" ו"ידיעות" כסף עבור ההקלטות; שירתו בחמ"ל האלוף בזמן המלחמה אל"מ במיל' ראובן אגסי הגיש היום תובענה לבית המשפט המחוזי בתל אביב נגד שני קשריו של האלוף גורודיש שפרסמו תמלילי הקלטות מתקופת מלחמת יום כיפור. בקול ישראל דווח כי התובע טוען שהקשרים, עמיר פורת ויצחק רובינשטיין, החזיקו בהקלטות שלא כדין. אגסי דורש שבית המשפט יבדוק האם פורת ורובינשטיין קיבלו כספים עבור השימוש בהקלטות מ"ידיעות אחרונות" ו"מעריב". התובע דורש כי אם השניים קיבלו כסף, יורה להם בית המשפט להעבירו למדינה. עמית פורת ויצחק רובינשטיין שירתו במהלך מלחמת יום הכיפורים בחדר המלחמה של אלוף פיקוד דרום דאז, שמואל גונן (גורודיש) ז"ל. השניים שמרו במהלך השנים על הקלטות מאותה תקופה והעבירו אותם לשני העיתונים. ב"ידיעות אחרונות" החזיקו בקלטות שקיבלו מיצחק רובינשטיין, לפני "מעריב", ותכננו להשתמש בתמלילים לכתבה מיוחדת ביום כיפור. עור F2ט שיגרה. ''אולי ייצא מזה משהו טוב'', אומר מישהו, ''הם ייצאו מהחורים שלהם''. שלשום לכדה אגוז, של אופק בוכריס ויואב ירום, את מנהיג הג'יהאד האיסלאמי בג'נין השייח' בסאם סעדי. הוא הסתתר מתחת למכונית כשלפתע צפצף שעון היד המעורר שלו. צריך מזל בחיים, לפעמים. הג'יהאדיסט נתפס חי, מה שנחשב לשלל כבד ועסיסי. גולני ממשיכים להסתובב בג'נין, לחפש מבוקשים, להוריד חמושים. החתול והעכבר ממשיכים להתרוצץ בשטח. 30 שנה אחרי מלחמת יום כיפור, והמשחק נמשך. (02/10/03 , 22:02) http://images.maariv.co.il/channels/0/ART/551/200.html ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
11:37 04.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
50. ימי פומפיי האחרונים....האמנם ??
בתגובה להודעה מספר 49
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
Yac חבר מתאריך 31.3.02 11345 הודעות 08:46 04.10.03 2. עסקנים נוראים בתגובה להודעה מספר 0 ערכתי לאחרונה בתאריך 04.10.03 בשעה 10:24 בברכה, Yac יצחקי, המורה להסטוריה הנערץ שלנו, הטיל עלינו בסוף כל שנת לימודים, להגיש עבודה סימינריונית, בנושאים, שכל אחד בחר כרצונו. אני בחרתי בנושא שנראה לי חשוב, שניתח את ההבדלים בין שלטון כושל, למנהיגות שהביאה את מדינתה לשיגשוג ועוצמה.יצחקי הפנה את תשומת ליבי, שבנושא, נכתבו אלפי עבודות, ברוב בתי הספר בעולם, ומוטב שאתרכז בהשוואת המחקרים, מאשר לבנות תזות חדשות. אפשט, כדי שקל יהיה להבין את האמור. באותם ימים לא היה אינטרנט, והמחשב עלה כמה מיליוני דולרים. אז, נאלצתי להזמין ולקבל בדאר עותקים ממספר עבודות, ללמוד אותן, להסיק מסקנות, ולכתוב. ניסוי כמו "נחש פרעה" ביצענו במעבדה מבלי אפשרות הדמיה... http://www.jerusalem.muni.il/education/manchi/guidecenter/madaim/chimya/nahash.doc חשוב שכולנו, נבין, שיש מאפיין חשוב לשלטון נאור, לעומת שלטון חשוך. משחר ההסטוריה, אפיינו את המשטרים הנאורים והמעצמות, מנהיגים מזן מיוחד. אביא דוגמה מההסטוריה של עמנו. שני פרעונים. http://www.daat.ac.il/daat/kitveyet/mahanaim/mitsraim/paro.htm
הפרעה של יוסף, שהפך את מצרים למעצמה כלכלית וצבאית, הפרעה של משה, שהחליש ופורר את המעצמה המצרית, גם הנהיג עבדות ועושק. גם כורש גדול מלכי האימפריה של מדי, הוא דוגמה מצויינת לשלוט נאור. כאמור, יש דוגמאות רבות וקרובות יותר. פישטתי כדי שקל יהיה להבין. את השליטים הנאורים, איפינה ההשענות על מומחים. אין לצפות מפרעה, שיהיה מומחה לכל הנושאים הקשורים לניהול המעצמה המצרית, גם לא מראש ממשלת ישראל.
פרעה בתקופת יוסף, ידע זאת היטב, והוא העסיק אנשים, בדומה ל-HEAD HUNTERS בארה"ב, ולציידי הכשרונות של מלכי גרמניה במאות הקודמות. פרעה של יוסף, אייש את המשרות החשובות, באנשים בעלי ידע, יכולת, מסירות, טוהר מידות וראש גדול. לא במקורבים ולא בקרובי משפחה. לא בבעלי תעודות על השכלה פורמאלית ולא קוני תארים. כשהיה צריך שר כלכלה, איתרו אנשיו מומחה בשם יוסף, שהיה עצור על הטרדה מינית. פרעה מינה את יוסף לשר כלכלה והוא לא טעה. מצרים היתה למעצמה כלכלית אדירה, כשכל האיזור סובל מעוני, נחשלות וחרפת רעב. פרעה של יוסף, איתר מומחי אסטרטגיה, מדעים, הנדסה, חקלאות ושאר התפקידים הבכירים בממלכה, מתוך תלמידי בתי הספר של השושלת או מבין המוני העם. ובהצלחה מרובה. בתקופתו פרחה המעצמה המצרית והתרבות המצרית, ומצרים הפכה אבן שואבת לאנשים מרחבי העולם דאז, שבאו להתישב שם. במהרה הפכה מצרים למעצמה הדומיננטית בעולם הקדום. פרעה היה שליט נאור, שהבין, שאת הממלכה יש להפקיד בידי אנשים, בעלי יכולת שיכלית משכמם ומעלה, ולא בידי מקורבים עלובים ובעלי ראש קטן וטוהר מידות מפוקפק. המומחים האלה, שנאספו על ידי ציידי כשרונות ברחבי האימפריה, זכו לכבוד רב, בחייהם ולאחר מותם. זוהי דוגמה לשלטון מוצלח. דורות לאחר מכן, מלך הפרעה של משה. קיבל אימפריה לידיו, אבל לא ידע לנהל אותה. מינה לתפקידי מפתח את קרוביו וחבריו, וחדל לתת כבוד למומחים, שאבותיו העריצו. הוא אמנם קיים את בתי הספר לגאונים שייסדו אבותיו, אך לא הבין את החשיבות של איוש תפקידי הניהול בשלטון, בידי המומחים האלה.משה היה מומחה לעם ולחברה. כשלא התמנה לתפקיד שיועד לו, הפך קבוצת עבדים לעם מאוחד וחזק, שכבש לו ארץ באסיה הקטנה, ויצר תרבות וחוקים נאורים ביחס למקובל בתקופה ההיא. מצרים התדרדרה. סבלה ממרידות, מהגירה שלילית, משברים כלכליים, צבא חלש וגרוע, שכנים קרעו חלקים באיזורי הגבול המצרי, והאוכלוסיה נשענה על עבדות. מזל שבישראל, מבינים העסקנים שנבחרו על ידינו לנהל את ישראל, שבצמרת חייבים להעסיק מומחים אמיתיים. לא בוגרי צבא ולא בוגרי פלמ"ח, לא קרובי שופטים ולא אחייני שופטות, לא עסקני מפלגה ולא מזכירות מנכל"ים.
לאלה אפשר לתת משכורות על ותפקידי יצוג, אבל הניהול האמיתי חייב להנתן בידי מומחים נקיי כפיים ובעלי טוהר מידות. http://antwrp.gsfc.nasa.gov/apod/ap960915.html ארכימדס, דדלוס, דה וינצי, גאוס, טוריצלי, טיכו ברהה, איינשטין, טלר, וורנר פון בראון ועוד רבים מאד, הם מומחים, שגוייסו על ידי שלטונות נאורים, ששלטו במדינות עשירות ונאורות, עבדו כמומחים בתחומם, והביאו את ארצם לשיגשוג, עושר ונצחונות. http://he.wikipedia.org/wiki/%D7%90%D7%A8%D7%9B%D7%99%D7%9E%D7%93%D7%A1 נאסא, היא יצירתו של וורנר פון בראון שנשלף מגרמניה והועבר לתפקיד בכיר, כמומחה לטילים יחיד בדורו. השליפה היתה בעיצומם של קרבות בפינמונדה, על ידי יחידת ציידי ראשים של הסי אי איי, בשיתוף כוחות מיוחדים. http://lib.cet.ac.il/pages/item.asp?item=1681 גם הרומאים, בעיצומם של הקרבות על קרת-חדשה, הורו לגייסות, לאתר את ארכימדס, לפרוס לו שטיח אדום, ולהביאו בכל הכבוד הראוי לרומי. אבל לישראל שיטות שלטון ומשפט יותר טובים, כמו שיטות הקריאה של משרד החינוך, שגרמו לשליש מהתלמידים, לא להבין את הנקרא. וזה לא נורא. שיטות הניהול המתקדמות של ישראל, כמעט והביאו עלינו אסון נורא בשנת 1973. אבל לאריק שרון אין זמן לחשוב ולא להבין. מקורביו מתישים אותו ומאיימים על כסאו ומעמדו. חלק מהם, מתאימים לתפקידי ליצני חצר, אחרים גם לא למחלקי תה. בישראל, יש, בקצה הפעמון של גאוס, אנשים, שמצטיינים בטוהר מידות ויושר, בעלי יכולת וראש טוב, להפוך את ישראל למדינה רצינית. אבל אין להם מרפקים, גם לא קומבינות ולא תקציבים לעורכי דין יקרים. http://web.macam.ac.il/~kobie/math/gaus%20site.htm חלקם אולי בבתי כלא, כקרבנות של מערכת המשפט העייפה והלחוצה של ישראל, שצמרתה מסרבת להתבונן, מסרבת להקשיב, ומתנשאת תוך טיוח המתרחש ורדיפת המבקרים. http://www.court.org.il/nato/nato40.htm חלקם של אלה מן הסתם מובטלים או חסרי בית, והמדינה יכולה לאתר אותם ולהעסיק אותם, בנזיד עדשים. נקווה שאלה שלא אוהבים דברי ביקורת, לא יהיו אלה שיכתבו את ספרי ההסטוריה. http://www.knesset.gov.il/lexicon/heb/yom_kipur.htm יפי פומפיי האחרונים. ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
11:49 04.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
51. מלחמת כיפור- גולדה מאיר איימה להפעיל את נשק!!
בתגובה להודעה מספר 50
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
כתובת פורום: http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi שם פורום: סקופים, חדשות ופרשנות. מספר נושא: 8597 #0,ימלחמת כיפור - גולדה מאיר איימה להפעיל את נשק נכתב על-ידי humax בתאריך 02.10.03 בשעה 20:28יום הדין אם ארה"ב לא תשלח מידי רכבת אווירית ---------------- #1,ילא חדש ולא סקופ נכתב על-ידי הפטריוט_המקורי בתאריך 02.10.03 בשעה 21:12 בתגובה להודעה #0
סימור הרש כתב על כך לפני למעלה מעשור בספרו (המומלץ) "ברירת שמשון". ---------------- #7,יאכן. פורסם בספר הזה ובמקומות נוספים. נכתב על-ידי derdinshow בתאריך 03.10.03 בשעה 08:41 בתגובה להודעה #1 לפי התאורים הללו, במשך כל זמן המלחמה היו מוכנות שתי רביעיות פאנטומים בבסיס חיל האויר בתל נוף, חמושים בפצצות גרעיניות ל"שעת הצורך". כמו כן, מהכתבות של רונן ברגמן בידיעות אחרונות נכתב שם משהו שאולי אפשר להבינו כרמז בכיוון הזה - בין ה-8 ל-9 באוקטובר התקיימה ישיבת מטכ"ל באוירת נכאים, ייאוש ןפחד. חלק מהנוכחים היו על סף בכי. לפי הכתבה "התקבלו החלטות דרמטיות". ---------------- #8,יהאנשים קרי הרוח נכתב על-ידי Yac בתאריך 03.10.03 בשעה 10:41 בתגובה להודעה #7
האנשים שהיו צריכים לקבל החלטות שקולות, היו בפניקה. צעקו, השמיצו, פגעו באחרים, נלחצו וקיבלו החלטות נימהרות. אני הייתי שם. זוהי "חוויה" שלא תישכח. ---------------- #9,יwho the fuck are you ? you where there ? waw נכתב על-ידי BP בתאריך 03.10.03 בשעה 11:08 בתגובה להודעה #8 ---------------- #13,יידידי, אני חושב שבלתי אפשרי מבחינתך להשאיר את נכתב על-ידי derdinshow בתאריך 03.10.03 בשעה 12:37 בתגובה להודעה #8
ההצהרה שלך על היותך באותה ישיבה, ללא פירוט הנסיבות. מה עשית שם בדיוק? ובתוקף איזה תפקיד? ---------------- #2,יפוקר נכתב על-ידי Yac בתאריך 02.10.03 בשעה 21:38 בתגובה להודעה #0
ערכתי לאחרונה בתאריך 02.10.03 בשעה 21:48 בברכה, Yac ישראל ששקעה בשאננות בתקופה 1967-1973 העבירה את אותו נשק, על פי הוראתה של ראש הממשלה דאז גולדה מאיר, לאחד הוואדיות בישראל בשנת 1973. לא נוהל רישום של מה אוכסן והיכן ולא עודכנו כרטיסיות במחסני החרום. הציוד והתחמושת במחסני החרום לא נארזו כלל, והם היו אכולי אבק וקורוזיה. כלי הרכב לא היו במצב נסיעה, לחלקם חסרו חלקים, אחרים היו כלי רכב ישנים, שהופקדו שם במקום חדשים שנלקחו על ידי היחידות. תחמושת אוכסנה בנפרד מהנשק לו נועדה, לעיתים במרחק רב מאד. אפילו את טילי הכבל ה-S1 הצרפתים, לא הצלחנו לאתר במחסני החרום. והשתמשנו בעוזים שלנו בכדורי אקדח, כי לא מצאנו את מחסן החרום בו אוכסנו כדורי ה-9 NN של העוזי. למי שמתמצא בנשק הזה, עוזי לא מסוגל לשמש כנשק אוטומטי עם כדורי אקדח. ספק אם ישראל יכלה באותם ימים להפעיל את הנשק הזה, את "ברירת שמשון". ספק רב ביותר. אבל לגולדה היה פרצוף פוקר, כמה ימים לפני זה טען משה דיין, שמעולם לא היתה ישראל כל כך חזקה ומעולם לא היה מצבנו טוב יותר. היה מחסור גם בפריטי הלבשה והנעלה, דלק, חלקי חילוף, תחמושת ותחתונים. אלה הגיעו ברכבת אוירית ששלחה לנו ארה"ב. מי שזוכר את מוטי אשכנזי, זוכר את הגנרלים דאז, שחשבו שהוא אידיוט ואת הציבור ש"ידע" שישראל היא מעצמה צבאית הכי טובה בעולם.... ושצה"ל הוא הצבא הכי טוב בעולם שאסור למתוח עליו בקורת, פן נענש. כמו מעצמת המשפט של ישראל, כיום, שהיא מושלמת ואסור למתוח עליה ביקורת, שמא יכעסו ישראלים שמעריצים את המערכת, כמו אלה שבזו למוטי אשכנזי וגידפו אותו. ---------------- #3,יהפיסקה האחרונה = פצצה נכתב על-ידי pakpak בתאריך 02.10.03 בשעה 23:29 בתגובה להודעה #2
"כמו מעצמת המשפט של ישראל, כיום, שהיא מושלמת ואסור למתוח עליה ביקורת, שמא יכעסו ישראלים שמעריצים את המערכת, כמו אלה שבזו למוטי אשכנזי וגידפו אותו." תיכף יצוץ עמיחי וינזוף בנו ---------------- #4,יואתה נמצאת עוד מעדן בתאורך את המצב נכתב על-ידי tztc בתאריך 02.10.03 בשעה 23:37 בתגובה להודעה #2
ששרר. שלא לדבר על התקף הפניקה,הבכי והקבעון שאחזו בגולדה במטבחה המפורסם. וחוסר האונים של דיין. אם קיים אלוהים,אי תבוסתנו,זה היה סימן ראשון שלו לעם הנבחר ,מאז מעמד הר סיני. ---------------- #5,יקיים קיים וקיים נכתב על-ידי המקור בתאריך 03.10.03 בשעה 00:58 בתגובה להודעה #4
---------------- #6,יאין מנוס מהמסקנה נכתב על-ידי Yac בתאריך 03.10.03 בשעה 03:49 בתגובה להודעה #5 ערכתי לאחרונה בתאריך 03.10.03 בשעה 09:51 בברכה, Yac קשה שלא להסכים איתך. באשר למצבנו כיום. הוא טוב יותר ממצבנו בשנת 1973. מעולם לא היה מצבנו טוב יותר. יש לנו צבא קטן וחכם ומערכות שלטון שאין להן אח ורע בעולם כולו. ---------------- #10,יושכחת להוסיף נכתב על-ידי משה בתאריך 03.10.03 בשעה 11:09 בתגובה להודעה #6
זריז... ---------------- #11,יאכן היה בלאגן אחד שלם נכתב על-ידי humax בתאריך 03.10.03 בשעה 12:29 בתגובה להודעה #10 מה גם עוד פרט חשוב שלושה חודשים לפני המלחמה הארורה הזאת הודח אריאל שרון מאלוף פיקוד דרום וגורדיש התמנה במקומו (עוד טעות אומללה שעלתה בחיי חללים רבים שנפלו) לימים נקבע בוועדת אגרנט שלולא אוגדת שרון שביצעה את הצליחה בתעלה (לא יודע אם הינו כאן היום) ---------------- #12,יאריק שרון לא הודח אלא סיים את תפקידו. נכתב על-ידי derdinshow בתאריך 03.10.03 בשעה 12:36 בתגובה להודעה #11
---------------- #14,יאתה טועה טעות מרה מאד אריק הודח מתפקידו נכתב על-ידי humax בתאריך 03.10.03 בשעה 12:43 בתגובה להודעה #12
דיין וגולדה היו מקבלים מאמ"ן חומר גולמי ואם התעלמו מהחומר המודעיני הזה הלוואי והתבדה אם לא היתה כאן איזה קונספירציה ---------------- #15,ילא היינו כאן ? נכתב על-ידי Yac בתאריך 03.10.03 בשעה 12:51 בתגובה להודעה #14
אז איפה היינו ? מתאים לנו מקום שם יש שפע של טיח. ---------------- #16,יחצי מדינה היתה נכבשת זה בטוח אין וויכוח על זה נכתב על-ידי humax בתאריך 03.10.03 בשעה 13:00 בתגובה להודעה #15 ופצצות נשק יום הדין היו פועלות היטב... אני בטוח שיש הרבה דברים שמסתירים מאיתנו בדוח וועדת אגרנט... ---------------- #17,יחצי מדינה נכתב על-ידי Yac בתאריך 03.10.03 בשעה 15:48 בתגובה להודעה #16
ערכתי לאחרונה בתאריך 03.10.03 בשעה 16:08 בברכה, Yac אינני יודע, אם יכולנו להתקיים כחצי ישראל. אני מניח שסוריה היתה כובשת חלק עליון ומצרים חלק תחתון. גורמים נוספים היו משתלטים על חלקים מהמרכז, והיתה נותרת ישראל חלקית... נדמה לי, שלמדינות בסידרי גודל של ישראל, הממוקמת בתוך איזור מוסלמי עוין, ניתן לבצע חישובים רק במספרים שלמים, טבעיים. אין חצי חתול ולא חצי נשר, ושלמה הבין שגם אין חצי תינוק. נראה לי שאין חצי ישראל. אבל יש מקרים של חצי שכל ושכל חלקי מוגבל. מי שיתבונן בצמרת הצבאית ב-1973 וברשויות שלטון מסוימות כיום, יווכח שאכן כך פני הדברים. יש החושבים, שישראל מתאבדת. גמל לא רואה את דבשתו, ואת התזה שישראל מתאבדת, שמעתי מזרים, ששהוים בישראל כסטודנטים וגם מכמה מומחים שהתמחותם בנושאים ממדעי המדינה. ---------------- #18,יYAC אם תשים לב תבין שמלחמת כיפור היתה נכתב על-ידי humax בתאריך 03.10.03 בשעה 17:44 בתגובה להודעה #17
ואני בטח לא מחדש לך כלום אחת המלחמות הגורליות של ישראל אין מלחמה שתשתווה למלחמה הארורה ההיא וארורים גם כל ההנהגה שלה הקודמת ---------------- #19,יאסור לתת בידי שמאלנים שום עמדת מפתח! נכתב על-ידי hamta בתאריך 03.10.03 בשעה 18:12 בתגובה להודעה #18
אסור לתת בידי שמאלנים שום עמדת מפתח! הם לא מתאימים לזה! נפשם פצועה מדי. תנו להם להיות סופרים, שחקני תיאטרון, משוררים - זה מתאים להם. שמאלנות היא מצב נפשי, לא מצב של חוסר ידע. ---------------- #20,ימה רע בלתת להם את שר התרבות?!... ![](http://rotter.net/forum/Images/oranis/set1_14.gif) נכתב על-ידי בול טרייר בתאריך 03.10.03 בשעה 18:47 בתגובה להודעה #19
---------------- #21,ירעיון. אבל איזה תרבות הוא יביא? נכתב על-ידי hamta בתאריך 03.10.03 בשעה 19:07 בתגובה להודעה #20
שים לב, בולי. גם סרטי פרסומת הם תרבות. רוב הפרסומות המגעילות שאנו רואים, עם הרמזים הגסים והמיניים - רובם המכריע הוא פרי השקפת יוצרים שמאלניים. הם חושבים שהעם היהודי רדוד ואת זה הוא רוצה. הם מסתכלים עלינו, מצביעי הליכוד וחושבים בליבם שאנחנו פרימיטיבים והם יפי-נפש. הם אומרים לעצמם שזאת הרמה שלנו וזה מה שאנחנו אוהבים. תרבות "רק בישראל" , "שמש", דודו טופז ודומיהם - היוצרים, המפיקים, השחקנים שמביאים לנו אותה - כולם שמאלניים עד העצם. כל תרבות הזבל הישראלית, היא כיום פרי ה"יוצרים" שהשקפת עולמם שמאל. אז איזה תרבות יביא שר התרבות השמאלני, בולי? שמאלנות היא מצב נפשי, לא מצב של חוסר ידע. ---------------- #23,יבשבילך המציאו את ערוץ תכלת נכתב על-ידי tztc בתאריך 03.10.03 בשעה 21:15 בתגובה להודעה #21
הכל נקי,הכל אסתטי,כולם מנומסים. נראה לי שאתה חי "במופע של טרומן",על תקן של טרומן. ההבדל היחיד,שטרומן לבסוף רצה לחיות את החיים האמיתיים ובחר לוותר על המזוייף. אנשים ששבויים באידיאולוגיות לא ראליות,נוטים לפתח אובססיה נגד כל דבר שלא מסתדר להם.אם היית מרים טיפה את החוטם,היית רואה שהפרסומות פה מפגרות ב-5 שנים,אחרי אלה במערב,מבחינת הבוטות והמיניות.כך שההמצאה אינה מקורה בארץ. זה כמובן לא מפריע להמשיך באובססיה ולמצוא קשר קונספרטיבי של השמאל נגד נפש רכה כשלך,של פייגלע ושל ברוך מרזל. אני מניח שאתה הולך ונקבר בביתך,שכן,התקשורת שמאלנית,האיסטלטור שמאלני,הדוור שמאלני,אפילו השעון הדובר שמאלני. תזהר כל ניאורוזה לא מטופלת הופכת לפסיכוזה. ---------------- #22,ילפני כמה חודשים הבאתי מאמר באנגלית שדיבר על נכתב על-ידי דובר נעל בתאריך 03.10.03 בשעה 21:01 בתגובה להודעה #0 הנושא הנ"ל בדיוק, כותרתו היתה: כמה קרובה היתה ישראל להפעיל את נשק יום הדין, אני אגב, תירגמתי חלקים ממנו לעברית. המידע היה מפי מקורות אמריקאים, ומקורות ישראלים. ---------------- #24,יקרובה מאד זה מדוייק מאד נכתב על-ידי humax בתאריך 03.10.03 בשעה 21:16 בתגובה להודעה #22 דיין כינס את הכתבים ועורכי החדשות בלילה השני ורצה להודיע להם ולעם ישראל על חורבן בית שלישי אחדים מהכתבים הודיעו לגולדה על הכוונה של דיין להופיע בפני עם ישראל והיא מנעה זאת ממנו לימים נודע עוד דבר מאד מאד מעניין והוא התפנית במלחמה (אבל את זה אני לא יכול לגלות (מידע חסוי) -----------------
![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו. |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
03:27 06.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
57. כתבותב-YNET/ידיעות:30 שנה למלחמת יוה''כ.......
בתגובה להודעה מספר 56
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80c4d04161d67e.jpg) שישי 5 באוקטובר 2003
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80c3763f268283.jpg) כך התביישתי והתחלתי להילחם סיפורו המדהים של דוד צרפתי, חייל פשוט שנקלע לקרב עקוב מדם על כיבוש החרמון. על פחד, השפלה ובושה - והפגישה האחרונה עם המ"פ הגוסס http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-2764956,00.html ראשון 7 באוקטובר 2003
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80c37f3f3641da.jpg) מעבר לגבול ההכרה המונח "פציעה" לא חדר כלל לתודעתו של אמנון לב, בן ה-43, איש חימוש בשריון, שפשוט סירב לעזוב את הקרב. בנו נלחם קילומטרים ספורים ממנו http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-2760236,00.html שני 8 באוקטובר 2003
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80c38a3f45df4a.jpg) חושך בעיניים המלחמה לקחה משמואל יאנה את מאור עיניו, באחד מימי הלחימה הקשים של חזית הדרום. עשר שנים אחרי הוא הצליח לחזור לצבא - ולהפוך לקצין http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-2767895,00.html שלישי 9 באוקטובר 2003
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80c3943f526c5c.jpg) מלכודת בחווה הסינית עמי מורג, רב סרן צעיר, לא האמין שייצא מזה בחיים. הוא מספר על הברדק, הכעס על המפקדים - ועל הרגע בו נאלץ לעזוב את חבריו שזעקו לעזרה http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-2760180,00.html רביעי 10 באוקטובר 2003
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80c39f3f5c2c10.jpg) ילדה, יש מלחמה סיגל מגריסו היתה בת 7 כשפרצה המלחמה. לילדים בעורף, מסתבר, זו היתה תקופה מופלאה של משחק ודמיון - מבלי שתיארו לעצמם מה באמת מתרחש http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-2767598,00.html שישי 12 באוקטובר 2003
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80c3ad3f950125.jpg) המחדל האמיתי ב-2 בצהריים קטע אריה גולן, קריין קול ישראל, את דממת הצום והודיע על המלחמה. היום הוא מספר כי לא היה מושג אמיתי לגבי המתרחש בחזית http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-2763638,00.html
![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) ![](/User_files/forum/signatures/54hiv.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו. |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
04:20 06.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
58. יוסי בלום הלוי: ''מלחמת הטוראים של 1973 הצילה
בתגובה להודעה מספר 57
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
את מדינת ישראל, אבל המנהיגות הקיימת לא הכירה להם תודה על כך. מאז המלחמה ההיא חל פיחות מתמיד במנהיגות הישראלית, על כל פלגיה ומפלגותיה יוסי בלום הלויהסיפורים של חיילי 1973 http://www.ynet.co.il/home/0,7340,L-2458,00.html בעיצומם של קרבות הדמים במלחמת יום הכיפורים הבחינו הלוחמים כי עוד מערכה מתנהלת מתחת לאפם: הקרב על תוצאותיה של המלחמה והמשמעויות שיהיו לה בדעת הקהל הישראלית. התקשורת, שמראשית דרכה ראתה עצמה שופר וכלי תעמולה בשירות הממסד, נחלצה מייד לעזרתו, תוך שהיא מפיצה לציבור מידע חלקי שעבר סינון וריכוך, ומסתירה ככל יכולתה מידע העלול לפגוע בהגמוניה שלה בחברה הישראלית. ותיקי הקרבות בחזית הדרום זוכרים היטב את המערכה שהתנהלה בין אנשי התקשורת של "אוגדת-הליכוד", בפיקודו של אריק שרון, לעיתונאים, החרזנים והשדרנים מטעם "אוגדת-המערך" של אברהם (ברן) אדן. שלושים שנה אחר כך, בקיץ 2003, חזר והתלקח במלא עוזו הקרב שלא נגמר על הפרשנות למלחמה, אלא שהפעם באמצעות כוחות חדשים שנכנסו לזירה: "כוח מעריב" מצד אחד, מול "כוח ידיעות אחרונות" מצד שני. והקרב היה מר ונמהר, והתנהל, כמו אז, על מעוז הרייטינג שעל גדות תעלת-הטשטוש, בציר סנסציה, תוך ביצוע מהלכי הטעייה מצד עיתונאים מגמתיים, במגמת כיסוי ערוות העובדות והסתרת חרפת הידע על המלחמה ומשמעויותיה ההיסטוריות, המדיניות והחברתיות על מדינת ישראל. ובקרב הזה נשברו כל הכללים, החל מביטחון שדה, וכלה בפגיעה באתיקה של עיתונאות המלחמה. כך מצאנו ביזוי של זכר המתים והפצועים, הנכים ונפגעי הלם הקרב, שהוקרבו בשנית למען רייטינג זול ומסחור של הטראומה הלאומית, שהוצגה במנותק מההקשר הראוי של המאורעות והפרשנויות עליהן. הייתה זו אורגיה מבישה של מקליטים ושדרנים, של יחצ"ני אלופים המתקוטטים בינם לבין עצמם, ומעל כל אלה נשכחו חיילי המעוזים הזועקים זעקת מוות אחרונה לפני כניסת המצרים לתוך הבונקר שלהם, וירי הלהביורים ורעם הפגזים התערבב עם הבטחות השווא של מפקדים לחילוץ ולפינוי. ומכל גבב ההיסטוריה ההיסטרית הזו, האם יכולה החברה הישראלית להבין מה באמת קרה במלחמת יום הכיפורים? המלחמה התרחשה בתקופה שבה רוב הצעירים המשרתים בצבא עדיין לא נולדו, ועבור מיליון עולים חדשים מרוסיה ומאתיופיה היא מוחשית בדיוק כמו מלחמות החשמונאים. אך מה נלין אם גם ותיקי המלחמה לא זכו להכיר את פרטיה ולהבין את מהלכיה בשל שכתוב מתמשך של ההיסטוריה על-ידי הממסד השולט בנו מדורי דורות? ערפל המלחמה הנוראה ההיא לא רק שלא נמוג עם השנים; נוסף אליו מסך עשן של אינטרסים אישיים ושכתובי היסטוריה אידיאולוגיים. "רצינו להפוך אויב לאוהב", שורר לו חרזן אחד בשיר "הילדים של חורף 1973", אבל המציאות של סתיו 2003 מוכיחה שלא רק שלא הפכנו אויב לאוהב, אלא מלחמה פנימית עזה מתחוללת בתוכנו והופכת אותנו לאויבים זה לזה. והמלחמה על דמותה של המדינה פוערת בתוכנו תהום עמוקה של שנאת אחים בלתי מתפשרת. מלחמת יום הכיפורים מתייחדת בהקרבה של החייל הישראלי, שהבין כי אם לא ייחלץ להגנת עמו ומולדתו לנוכח כישלון הפקוד הבכיר ומנהיגות המדינה – לא יהיה מי שיעשה זאת במקומו. מלחמת הטוראים של 1973 הצילה את מדינת ישראל, אבל המנהיגות הקיימת לא הכירה לו תודה על כך. מאז המלחמה חל פיחות מתמיד במנהיגות הישראלית על כל פלגיה ומפלגותיה בלא יוצא מהכלל. דומה שמנהיגות המדינה לדורותיה רואה בטוראי הישראלי דבר מובן מאליו, כמי שיקבל לעד את כל משוגותיו וחוסר כשרונו בניהול מדיניות שפויה ודרכים ראויות לקבלת החלטות. הסכמי השלום עם מצרים, הרס היישובים בסיני, מלחמת לבנון, האינתיפאדה הראשונה, ובהמשכה ועידת מדריד והסכמי אוסלו, שחקו כליל את הישגיו של הטוראי הישראלי הנושא את עול שגיאות מנהיגיו. במלחמת יום הכיפורים היה העורף בטוח ומוגן, ולא חש כמעט באימת המלחמה. הסכמי אוסלו הובילו את הטוראי למציאות חדשה וחמורה יותר, שבה הוא נדרש לנהל את המלחמה גם על ביתו, על בית הספר של ילדיו, האוטובוס בו הוא נוסע ובית הקפה בו הוא מבלה. המנהיגות הקיימת של ישראל חדלה להאמין בכוחה לשנות את המציאות האיומה שאליה היא הובילה את מדינת ישראל במצעד איוולת מתמשך ורווי דם. לימוד העובדות ההיסטוריות, הבנת המשמעות הנובעת מהן והפקת הלקחים המתחייבים הם תנאי הכרחי, אף אם בלתי מספיק, על מנת לחלץ את מדינת ישראל מהאסון המתרגש עליה. עלינו למצוא היום מענה לטרור, עלינו להציב חזון ציוני חדש שישולב עם מהפכה עמוקה ויסודית בסדרי השלטון והחיים החברתיים של מדינת ישראל. אלה אולי יכפרו במעט על עוון השכחה וההתעלמות מהלוחמים שהקריבו חייהם במלחמה ההיא למען העם והמולדת. יוסי בלום הלוי, חוקר מלחמת יום הכיפורים ומחבר הספר "התקדשות – זיכרונות ממלחמת יום הכיפורים" (05.10.03, 10:25) http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-2779136,00.html ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
05:25 06.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
59. כתבות בהארץ: 30 שנה למלחמת יום הכיפורים......
בתגובה להודעה מספר 57
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 06.10.03 בשעה 05:28 בברכה, פילוביץ שחף
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80d36555ffc79a.jpg) @ הפיקוד העליון והממשלה: חלום הבלהות של גולדה![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80e02262af56de.jpg)
האם צדקה רה"מ כשהחליטה לא להנחית מתקפת מנע בבוקר יום הכיפורים?? הדעות בעניין זה, כמו בעוד סוגיות רבות הקשורות למלחמה האיומה שפרצה לפני 30 שנה, חלוקות גם כיום. עדכון אחרון - 14:28 05/10/03 חלום הבלהות של גולדה מאיר מאת אמנון ברזילי http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?itemNo=346317&objNo=53936&returnParam=Y חוסיין לגולדה מאיר: הסורים בעמדות קדם תקיפה עדכון אחרון - 03:37 26/09/03 http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?itemNo=344578&objNo=53936&returnParam=Y חוסיין לגולדה מאיר: הסורים בעמדות קדם-תקיפה מוסוות כאימון, ישתפו פעולה עם המצרים. כאשר פורסמה בישראל לראשונה, ב-8891, פגישת גולדה מאיר עם המלך חוסיין ב-52 בספטמבר 1973 - אתמול לפני 30 שנה - נבהלו בקהילת המודיעין ומחלקת ביטחון שדה באמ"ן יצאה לשווא למצוד אחר מסגירי הסוד. מאז נרגעו הכל. חוסיין לא סבל, השלום בין ישראל לירדן נחתם וכל צד במחלוקת על מלחמת יום הכיפורים, גולדה מאיר ודיין ואלעזר מכאן וזעירא מכאן, דבק בעמדתו. אלה אומרים שהתרעת חוסיין היתה מסויגת וספקנית מדי, וזה מדגיש כי המידע שבידי הקברניטים היה זהה לזה שבידי קצין המודיעין שלהם. עיון בתמליל השיחה תומך בגרסת זעירא - בדיעבד. חוסיין: ..." נודע לנו ממקור מאוד מאוד רגיש בסוריה, שממנו קיבלנו בעבר והעברנו הלאה מידע, במונחי הכנות ותוכניות, כי בעצם כל היחידות שהיו אמורות להימצא באימונים והוכנו להשתתף בפעולה הסורית הן כעת, ביומיים האחרונים, במצב קדם-תקיפה שאמור להיות חלק מהתוכנית, למעט שינוי קל אחד - אוגדה 3 מיועדת גם לטפל בתנועת איגוף ישראלית אפשרית דרך ירדן. זה כולל את המטוסים שלהם, הטילים וכל השאר, שנמצאים בחוץ, בחזית, בשלב זה. עכשיו, כל זה מוסווה כאימון, אבל לפי המידע שהיה לנו בעבר, אלה עמדות טרום-זינוק וכל היחידות נמצאות בעמדות אלה. אם יש לכך משמעות מסוימת או לא, איש אינו יודע, אבל לי יש ספקות משלי. עם זאת, איש אינו יכול להיות בטוח. חייבים להתייחס לדברים כאלה כאל עובדות". גולדה מאיר: "האם ניתן להעלות על הדעת שהסורים יתחילו משהו בלי שיתוף פעולה מלא עם המצרים?" חוסיין: "אינני סבור כך. אני חושב שהם ישתפו פעולה". ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80decb61b9a910.jpg) גולדה מאיר
בליל יום הכיפורים, 6 באוקטובר, בין שישי לשבת, נדדה שנתה של ראש הממשלה גולדה מאיר. היא חשה כי משהו איום מתרגש ובא. לפנות ערב הצטרפה לסעודה המפסקת שערכו בנה הצ'לן מנחם מאיר ורעייתו איה. בני הזוג וילדיהם התגוררו בדירה ברחוב הברון מוריץ הירש ברמת אביב, הצמודה לדירתה של גולדה מאיר. מאיר הכירה את מרבית הידידים שהתאספו בדירתו, מספר בנה, אך מצב רוחה היה עכור. היא היתה מוטרדת ועזבה מוקדם מהרגיל. "הייתי דרוכת מנוחה מאוד ולא היה לי תיאבון בכלל. ביקשתי סליחה והלכתי לישון אבל להירדם לא יכולתי... שעות על שעות שכבתי ערה ולא יכולתי להירדם... לבסוף ודאי התנמנמתי", כתבה בספרה האוטוביוגרפי "חיי". גולדה מאיר סבלה מחלום בלהות ששב והטריד אותה בלילות. טפח ממנו חשפה שלא ברצונה ברב-שיח במועדון צוותא. האירוע התקיים בעיצומה של מלחמת ההתשה, לציון יום השנה השלישי למלחמת ששת הימים. עמוס עוז התריס נגדה: "על מה את חולמת?" מאיר השיבה בזעם: "אין לי זמן לחלום. אני לא ישנה כי הטלפון מצלצל בלילה להודיע על נפגעים". לאחר מותה כתב מנהיג מפ"ם, יעקב חזן, את שסיפרה לו מאיר על הסיוט שמלווה אותה בלילות. "אתה זוכר חזן, אמרה לי גולדה, את השאלה ששאל אותי עמוס עוז? הופתעתי. ידעתי לאיזה חלומות הוא מתכוון. כי איזה בן אדם שראוי לשם בן אדם אינו חולם. אבל השאלה נראתה לי פוגעת. גימגמתי בתשובתי כי לא רציתי ולא יכולתי לספר לו על מה שאני חולמת. "ועוד איך אני חולמת. אבל רק חלום בלהות אחד. לפתע כל הטלפונים בביתי מתחילים לצלצל והם רבים ומצויים בכל פינות הבית ואין סוף לצלצולים. אני יודעת מה פשר הצלצולים ואני פוחדת להרים את השפופרות הרבות. אני מתעוררת כולי מכוסה זיעה קרה. בבית שקט. אני נושמת לרווחה אך לא נרדמת עוד. אני יודעת שאם אירדם שוב יחזור אותו חלום. אני חוזרת וחושבת מתי ירפה החלום הזה ממני. אז אחזור לחלום את כל חלומות חיינו היפים". בשבת, 6 באוקטובר, בשעה ארבע בבוקר, צילצל הטלפון בדירתה של ראש הממשלה. והסיוט של גולדה מאיר היה למציאות. על קו הטלפון היה מזכירה הצבאי, תת-אלוף ישראל ליאור. הוא אמר לה בקצרה: "התקבלה ידיעה שהמצרים והסורים יפתחו בהתקפה משולבת על ישראל בשעה מאוחרת אחר הצהריים". בשבת בבוקר, 6 באוקטובר, לפני שיצאה מביתה, ביקשה גולדה מאיר ממזכירה הצבאי לזמן את הרמטכ"ל דוד אלעזר )דדו( ואת השרים משה דיין, יגאל אלון וישראל גלילי להתייצב בלשכתה לפני שבע בבוקר. הישיבה התאחרה. ובשעה שמונה בבוקר לערך הובאו להכרעתה שני עניינים ששר הביטחון והרמטכ"ל לא הסכימו עליהם: היקף גיוס המילואים והאם יש לצאת במכה מונעת. הרמטכ"ל דרש לגייס 200 אלף איש. דיין, שעדיין התקשה להאמין כי מדובר במלחמה, הסכים לאשר גיוס חלקי של 30-20 אלף אנשי מילואים. "זאת ההצעה שלי", אמר דיין לגולדה, "אבל אני לא אתפטר אם תכריעי נגדי". ובלבה אמרה: "אלוהים אדירים, האם אני צריכה להכריע מי מהם צודק?" מאיר צידדה בעמדת הרמטכ"ל. "אמרתי שלי יש קנה מידה אחד בלבד: אם באמת תהיה מלחמה, הרי עלינו להיות במצב הטוב ביותר שבגדר האפשר. הגיוס צריך להיות כמו שהציע דדו". הסוגיה אם להנחית מכה מונעת היתה מורכבת יותר. אלעזר טען כי הנחתת מכה מקדימה תחסוך הרבה חיים. דיין סבר שהסיכוי להצלחה, כשהצבא אינו מגויס, קלוש. גם ראש הממשלה סירבה. היא אמרה לאלעזר: "אף אחד מאתנו אינו יודע עכשיו מה יביא אתו העתיד, אבל תמיד קיימת האפשרות שנהיה זקוקים לעזרה, ואם נהלום ראשונים לא נקבל שום דבר מאף אחד". כעבור שלוש שנים, ב-6791, כתבו שני חוקרים צעירים יהודים, סטיוון רוזן ומרטין אינדיק, לימים שגריר ארצות הברית בישראל, מחקר - "הפיתוי של מהלומת נגד במלחמה החמישית של ישראל ומדינות ערב" - על המחיר ששילמה ישראל על הימנעותה ממהלומת מנע. אילו אישרה גולדה את מכת המנע המתוכננת, כתבו, רק נגד מערכי הטילים וחיל האוויר של סוריה - היה אפשר להרוס 90% מבסיסי הטילים בתוך שלוש עד שש שעות, במחיר של פחות מעשרה מטוסים ישראליים. "ברור שלכך היתה השפעה מכרעת על אבידות חיל האוויר מאוחר יותר, וכן - וזה משמעותי עוד יותר - על יעילותן של עשרת אלפי הגיחות להתקפות אוויר-קרקע, שבוצעו במשך המלחמה. האבידות הישראליות על הקרקע היו מצטמצמות, שחיקת הארטילריה הערבית, הטנקים ורכב קרבי משוריין של צבאות ערב היתה מואצת, והפגיעות בגשרים המצריים של התעלה היו יעילות יותר". תוך כדי הדיון בלשכתה הגיע לשם שגריר ארה"ב, קנת קיטינג. ראש הממשלה פיזרה את הישיבה ודיווחה לקיטינג על המתקפה המצרית-הסורית המשולבת. מאוחר יותר היה בפיו שדר משר החוץ הנרי קיסינג'ר, שהזהיר את ממשלת ישראל לבל תפתח במלחמה. בזיכרונותיה כתבה מאיר כי היא שלמה עם החלטתה. בזכות החלטה זו, טענה, הובטחה הרכבת האווירית האמריקאית לישראל. אינדיק ורוזן מטילים בכך ספק. לדעתם, אילו היתה מהלומת מנע, היא לא היתה משפיעה על מדיניות הבית הלבן. אבנר שלו, ראש לשכת הרמטכ"ל אז ולימים קצין חינוך ראשי, מצדיק את החלטתה של מאיר. "אני מניח שמתקפת מנע, כפי שדדו רצה, היתה משנה את התמונה. דדו רצה להפעיל את חיל האוויר, בעיקר מול הסורים. אבל כשדדו לוחץ על מתקפת מנע, ראש אמ"ן, האלוף זעירא, מעריך בשלב זה שלא תפרוץ מלחמה ודיין מושפע ממנו. בשלב זה, כשאין ביטחון שפורצת מלחמה, תמיכה ברמטכ"ל נגד דיין וזעירא אינה דבר של מה בכך. וזו החלטה של אדם אחד. וצריך לזכור, לציבור אין שמץ של מושג מהאירועים. הוא לא מוכן פסיכולוגית למלחמה". ההיסטוריון הצבאי, הד"ר מאיר פעיל, התמנה לאחר מלחמת יום הכיפורים לצוות שהוקם במחלקת היסטוריה של צה"ל לחקר הניהול האסטרטגי של המלחמה. לדעתו, גולדה מאיר צדקה כשהחליטה נגד מכת מנע. פעיל: "האם חיל האוויר היה פועל נגד מצרים, כמו במלחמת ההתשה? כשיש הפסקת אש? כשאין לנו תירוץ? ובסוריה? ב-31 בספטמבר הפילו מטוסי חיל האוויר הישראלי 13 מטוסי מיג של חיל האוויר הסורי. הרי ביום שבת בבוקר לא ידענו בוודאות שתפרוץ מלחמה. גם העולם לא ידע על ההיערכות ההתקפית של סוריה ומצרים. בשביל לצאת למהלומת מנע צריך תירוץ כזה שהעולם הגדול יקבל. ובראש וראשונה ארה"ב. העולם היה מאשים אותנו שאנחנו פרנואידים". בדיעבד, צה"ל לא היה יכול לפתוח במהלומת מנע. הדיון בממשלה התקיים בשעות הצהריים, כשההערכה היתה כי המתקפה המצרית-הסורית תתחיל ב-00:81, והיה עדיין זמן להכנות הנדרשות לחיל האוויר. אולם בעיצומו של הדיון, ב-55:31, נכנס המזכיר הצבאי ליאור לחדר הישיבות של הממשלה והודיע כי המלחמה פרצה. מיד נשמעה בכל רחבי המדינה יללת צופרי האזעקה. מטוסי קרב מצריים וסוריים החלו לתקוף את מעוזי צה"ל ואת מערכי הטנקים. במקביל החלו לנוע כוחות חי"ר ושריון גדולים של צבאות סוריה ומצרים. בשבועות שקדמו למלחמה, ערב הבחירות לכנסת )שנועדו ל-03 באוקטובר ונדחו(, נמנעה מאיר מלשתף את מליאת הממשלה בידיעות על ריכוזי כוחות מצריים וסוריים. ועדת אגרנט קבעה כי "מן הנכון היה שראש הממשלה תמסור אינפורמציה על המצב בגבולות בישיבת הממשלה שלא מן המניין שהתקיימה ביום חמישי 4 באוקטובר... וכן לא היתה צריכה לחוס על טרחתם של שרים שלא היו ביום שישי 5 באוקטובר, בגלל ערב יום הכיפורים". שיתוף כל חברי הממשלה במידע בעוד מועד היה מגביר את הסיכוי לשבור את התפישה של סבירות נמוכה, לפתוח במאמצים דיפלומטיים ולהעביר לציבור הישראלי ולעולם כולו מסרים על ההיערכות המאיימת של צבאות מצרים וסוריה. לו קידר: היא לא האמינה לחוסיין אילו הוזמן מלך ירדן להעיד בוועדת אגרנט ב-52 בספטמבר, 12 יום לפני פרוץ המלחמה, פגשה גולדה מאיר את המלך חוסיין. חוסיין ביקש להיפגש אתה בדחיפות והזהיר אותה שקיפאון מדיני יוביל למלחמה. הוא אמר לה כי פני מצרים וסוריה למלחמה. גם כיום, 30 שנה לאחר הפגישה, חלוקות הדעות על טיב ההתרעה שמסר. אם למאיר היה מקור, שסיפק לה מידע ראשוני על ההתקפה המצרית-הסורית המשולבת, מידע שחלקה עם שר הביטחון - הרי לדרג המדיני אחריות למחדל המודיעיני, שאינה נופלת מזו שהטילה ועדת אגרנט על כתפי ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא. כך טוען זעירא. בפגישה שהתקיימה בחדר האירוח של מתקן המוסד בפי גלילות נכחו גם ראש ממשלת ירדן זייד אל ריפאעי, מנכ"ל משרד ראש הממשלה מרדכי גזית ולו קידר, מזכירתה של מאיר. השיחה צולמה במעגל טלוויזיה סגור והוקרנה על מסך בחדר סמוך, שם היו המזכיר הצבאי ישראל ליאור וקצינים אחדים. בחצות הלילה דיווחה גולדה מאיר לדיין על תוכן שיחתה עם חוסיין. שר הביטחון לא התרגש. מאיר לא היתה בטוחה במידת חשיבות המידע שמסר לה המלך. היא סיפרה לדיין שלמחרת, יום רביעי, היא אמורה לצאת לפגישות באירופה ושאלה לדעתו אם עליה לבטל את נסיעתה. דיין אמר לה כי בדברי המלך אין כל חדש ושאין שום סיבה שתשנה את תוכניותיה. לו קידר יצאה מהשיחה בתחושה כבדה. "אחרי הדברים שאמר חוסיין, היה לי הרושם שצריכים להתכונן למלחמה, זה מה שחשבתי... כי לי היה הרושם... שהוא לא יודע את הכל על העסק, אבל שהוא יודע מספיק בשביל לדעת שתהיה מלחמה... מתוך השיחה הבנתי שיש שיתוף פעולה בין סוריה למצרים, באותו הזמן הם יתקיפו... אבל זה לא עשה שום רושם על גולדה. גולדה לא האמינה לחוסיין. מפני שאחר כך, כאשר חזרנו לירושלים... אמרתי לה: אני מבינה שהנסיעה לשטרסבורג לא תתקיים והיא שאלה: מדוע לא? ואז אמרתי לעצמי, או שהיא לא מבינה כלום או שאני לא מבינה כלום". את השיחה עם לו קידר קיים גיא גברא, במסגרת עבודת מאסטר שהכין לפני כשלוש שנים. גברא, קצין באמ"ן, ער לסתירה שיש בין רשמיה של קידר לבין אלה שמופיעים בספרו של איתן הבר "היום תפרוץ מלחמה", המבוססים על זיכרונות המזכיר הצבאי ליאור. גברא: "נראה כי דווקא חוסר התמצאותה )של קידר( בנבכי הקונצפציה הוא שהביא אותה להבין את דברי המלך כפשוטם - דהיינו כהתרעה מפני מתקפה מצרית-סורית משותפת". קידר לא היתה היחידה בתחושתה. לצד ליאור ישב סא"ל זוסיה )זיזי( קניאזר, ראש ענף ירדן במחלקת המחקר באמ"ן. "בתום הפגישה", סיפר קניאזר לגברא, "טילפנתי לראש מחלקת המחקר תא"ל אריה שלו ואמרתי לו: 'תשמע אריה. שורה תחתונה מהפגישה. מלחמה! סוריה ומצרים עומדות לתקוף את ישראל, פרטים אמסור לך מחר בבוקר'". גברא קובע בעבודתו כי חוסיין אכן התריע מפני מתקפה סורית ברמת הגולן. וההיגיון שנגזר מכך הוא, כפי שהבין קניאזר, שמדובר במתקפה מצרית-סורית משולבת. אולם המידע שנמסר לגולדה מאיר אינו מנקה את זעירא מהאחריות למחדל. שכן הוא קיבל את כל המידע על הפגישה והוא זה שביטל את חשיבות המסר של חוסיין. המפתיע הוא שגולדה מאיר הסמכותית העדיפה לקבל פרשנות שלא תאמה את תחושתה. לפני כעשור ציטט זאב שיף ב"הארץ" מקור ירדני בכיר, ראש ממשלה לשעבר, שאמר: "אילו הוזמן המלך חוסיין להעיד לפני ועדת אגרנט שלכם, היתה עדותו הופכת את המסקנות על פיהן". דברים דומים אמר חוסיין בפגישה עם יצחק רבין באוגוסט ,1974 פחות משנה לאחר המלחמה. בפגישה, מספר דניאל בלוך, בעבר הכתב המדיני של "דבר", הביע חוסיין צער על פרישת מאיר ודיין ואמר שאינו מבין מדוע לא שעו לאזהרתו. "למזלם", הוסיף חוסיין, "לא הזמינו אותי להעיד בוועדת אגרנט". אין זו הפרשנות היחידה לתוכן הפגישה. הפרופ' אבי שליים מאוניברסיטת אוקספורד נפגש עם המלך חוסיין כשנתיים לפני מותו. חוסיין הכחיש שידע על המלחמה הממשמשת ובאה. מנהיגה צבאית "היא היתה אסון מדיני, אבל לא יכולתי להאמין למקרא החומר - גולדה התנהגה במלחמה כמנהיג צבאי מצליח, נבון, שקט בניהול המלחמה. וכל זה כאשר דיין עשה במכנסיים", אומר אלוף-משנה במילואים הד"ר מאיר פעיל. עם פרוץ המלחמה בנתה גולדה קבינט מלחמה שפעל עד ליום האחרון של המלחמה ועמו נמנה הדרג האזרחי: גולדה, דיין, אלון, גלילי ובר-לב. בדרג הצבאי היו הרמטכ"ל אלעזר, סגנו ישראל טל, מפקד חיל האוויר האלוף בני פלד, ראש אמ"ן זעירא וראש המוסד צבי זמיר. פעיל: "העשירייה הזאת ישבו כמעט כל יום. קראתי את כל הפרוטוקולים של הדיונים שקיימו. ולמדתי לכבד את גולדה". גולדה מאיר אחראית לשורה של החלטות. חלק לא מבוטל מהן התקבלו לאחר שנאלצה להכריע בין עמדת הרמטכ"ל לבין עמדת דיין או בין עמדת אלעזר לבין סגנו טל. "בוויכוחים בין דדו לדיין, למזלי, תמכתי תמיד בדדו", כותבת מאיר בספרה. ההחלטה הראשונה שקיבל הקבינט היתה לקבוע סדר עדיפות שלפיו יש לרכז מאמץ עיקרי קודם כל ברמת הגולן, כדי לבלום את הצבא הסורי ולמנוע ממנו להגיע לכנרת. במסגרת זו אישרה גולדה מאיר את העלאת האוגדה שהגנה על מרכז המדינה וירושלים, בפיקודו של מוסה פלד, לרמת הגולן. אוגדת פלד חוללה את המפנה והסורים נהדפו לעבר הקו הסגול )הגבול בין ישראל לסוריה בגולן מאז .('67 השאלה שהוצגה לפני גולדה מאיר היתה אם להעביר בשלב זה כוחות מרמת הגולן לסיני. ראש הממשלה קיבלה את הצעת הרמטכ"ל לדחות את התקיפה בסיני, לנצל את ההצלחה ברמת הגולן ולקדם את כוחות השריון מזרחה, כדי להכניס את הבירה הסורית לטווח הארטילריה הישראלית. צה"ל רצה להגיע לטווח של 20 ק"מ, אך נבלם על ידי הסורים בעזרת כוחות סיוע עיראקי וירדני. צה"ל נבלם במרחק 50-40 ק"מ מדמשק. על ההחלטה למנות את בר-לב למפקד החזית בדרום כשהתברר שמפקד פיקוד הדרום, האלוף שמואל גורודיש, אינו מסוגל להשתלט על שלושת מפקדי האוגדות שבפיקודו, אומר פעיל: "המינוי, באישורה של גולדה, היה החלטה מצוינת". בספרה היא כותבת: "יש לבר-לב צורת דיבור אטית, מתונה מאוד, וכאשר שמעתי אותו אומר: 'גולדה יהיה בסדר. אנו חזרנו להיות מה שאנו והם חוזרים להיות מה שהם', ידעתי שהגלגל התהפך". מאיר החליטה, בניגוד לעמדתו של דיין, לאשר את צליחת התעלה. וההחלטה שהביאה לסיום המלחמה היתה, בניגוד לכמה הצעות, לכתר את הארמיה השלישית בלבד ולא את שתי הארמיות. אורי אבנרי שותף לדעתו של פעיל על מנהיגותה של גולדה מאיר במלחמה: "דיין התמוטט. הגנרלים התחילו לזלזל בו. היה לגולדה קל, כי לצדה עמד רמטכ"ל שהביטחון המוחלט שלו ואמירתו שאנחנו ננצח נתנו לה הרבה כוח. והיה גם בר-לב שהיא סמכה עליו. ולכן היא עמדה יפה במלחמה. אבל היא היתה אסון אמיתי. אני מאשים אותה באחריות למותם של 2,600 חיילים. זו היתה מלחמה מיותרת, מלחמה שלא הביאה טובה למדינת ישראל". התנאי של דיין עם סיום המלחמה והתגברות הלחץ הציבורי להתפטרות הממשלה ולהקמת ועדת חקירה ממלכתית קיימה גולדה שיחה בעניין זה עם דיין. השיחה בלשכתה נערכה בנוכחות שולמית )מיטקה( יפה, הקצרנית האישית של ראשי ממשלות ישראל מאז דוד בן גוריון ועד בנימין נתניהו. מאיר אמרה: "לא יהיה מנוס מהקמת ועדת חקירה". דיין הירהר לרגע ואמר: "אני מסכים, אבל בתנאי אחד. אני רוצה שחיים לסקוב יהיה בפנים". הרמטכ"לים לשעבר לסקוב ויגאל ידין היו אנשי הצבא בוועדת אגרנט. הם גם היו החברים הדומיננטיים ביותר בוועדה. הם, על פי ההערכה, היו אחראים להפרדה שנעשתה בוועדה בין אחריות הדרג הצבאי למחדל ובין הדרג המדיני. את הסוד הזה שמרה עמה מיטקה יפה כל השנים. לפני כשנתיים, בטיול שהשתתפה בו גם תלמה אלעזר, אלמנתו של דוד אלעזר, נשברה יפה, שמתה בשנה האחרונה, וסיפרה לה על השיחה החסויה. גולדה מאיר והפצצה "ביום שני ,8 באוקטובר, ניצבה הנהגת המדינה לפני המשבר החמור ביותר בתולדותיה. שעות ספורות לפני מתקפת הנגד של אוגדת ברן, הורה הקבינט לחמש את כלי הנשק הגרעיניים של ישראל ולטווח אותם על מטרותיהם למקרה של התמוטטות מוחלטת" - כך כותב סימור הרש בספרו "ברירת שמשון" על התוכנית הגרעינית של ישראל. על פי הרש, עם פרוץ המלחמה היו בידי ישראל 25 פצצות גרעיניות. הוא מצטט בספרו פקיד בכיר שהיה בלשכתה של ראש הממשלה באותו לילה. "הפקיד תיאר את הפחד שאפף את צוות העוזרים של ראש הממשלה כשנודע על ההחלטה לחמש את הנשק הגרעיני. בחלק מהזמן היה נדמה שסוף העולם מתקרב. אלה מאתנו שחיו בזמן השואה ידעו דבר אחד: לעולם לא עוד". הפרופ' אבנר כהן, מרצה בכיר באוניברסיטת מרילנד בארה"ב ומחבר הספר "ישראל והפצצה" המתאר את תהליך בנייתו של המיזם הגרעיני הישראלי, אומר כי גולדה מאיר הותירה אחריה מורשת גורלית וקריטית. היה עליה להיאבק עם הדילמה של מימוש הפוטנציאל הגרעיני, וזה היה ביום ראשון, כאשר 70% מרמת הגולן היו בשליטה של הצבא הסורי. כהן: "גולדה מאיר היתה אחת מקומץ מנהיגים עולמיים - ואולי למעשה מדובר בשניים בלבד, היא והנשיא ג'ון קנדי במשבר קובה - שהבינו וחיזקו את עוצמת הטאבו הגרעיני. כלומר, היא הבינה שאי אפשר להתייחס למיזם הגרעיני כאל עוד מערכת, ושלעולם לא ייעשה בו שימוש מתוך כעס, חוץ מהמצב הקיצוני של 'המוצא האחרון'. החלטות על השימוש בו שייכות באופן בלעדי וישיר לתחום האחריות של המנהיג הלאומי העליון ולא של ההנהגה הצבאית". רציתי להתאבד "ביום השני למלחמה אני החלטתי להתאבד", התוודתה גולדה מאיר שלוש שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים בשיחה שקיימה עם תא"ל אבנר שלו, שהיה ראש לשכת הרמטכ"ל דוד אלעזר. שלו נפגש אתה יחד עם רחבעם זאבי; השניים ביקשו ממנה לבוא ליום השלושים למותו של אלעזר. אלו הנסיבות שהביאו אותה למחשבה על התאבדות. ביום ראשון 7 באוקטובר, בשעה ,15:00 דיווח לה שר הביטחון על המצב בחזיתות. הוא אמר לה כי טעה בכל. שנשקפת למדינה שואה. יחסי הכוחות מוטים משמעותית לטובת מצרים וסוריה. וצה"ל לא יוכל להגיב. דיין הציע לגולדה להחליט על נסיגה עמוקה ברמת הגולן, לוותר על תעלת סואץ ולהתייצב בקו המצרים )מצרי המיתלה והגידי(. לזאבי אמר דיין כי "בין תל אביב לאבו עגילה )שבסיני( אין אפילו טנק אחד וזה עלול להיות חורבן בית שלישי". בספרה השמיטה גולדה את הקטע שלמעלה אך הוסיפה את הדברים הבאים בשיחתם. "ביום ראשון נכנס דיין ללשכתי. הוא סגר את הדלת ועמד מולי. את רוצה שאתפטר? שאל. אמרתי לו - ומעולם לא התחרטתי על כך - שהוא חייב להמשיך בתפקידו כשר הביטחון". בספרו "אבני דרך" כותב דיין: "ראש הממשלה והשרים היו מזועזעים מדברי. ניכר בהם שלא שיכנעתי אותם. נדמה לי שהם סבורים כי החולשה אינה בכוחנו הצבאי אלא באופיי. אבד לי ביטחוני ולכן אין הערכתי נכונה. היא פסימית מדי". גולדה שמרה על קור רוחה. בערב ביקשה מהרמטכ"ל שיבוא ללשכתה. היא סיפרה לו על הדיווח של דיין וביקשה לשמוע את חוות דעתו. אלעזר אישר כי המצב קשה והסכנה גדולה, אך לפני שתתקבל החלטה על נסיגה הוא מבקש לבדוק את המצב בשטח. אז המליץ אלעזר לשלוח את חיים בר-לב לחזית הצפון. מאיר בשיחה עם שלו וזאבי: "אז אמרתי לעצמי שאם דיין צודק בהערכת המצב שלו ולא דדו, אז אני יודעת בדיוק מה אני עושה. אני מתאבדת. אבל כמו שאתם יודעים, דדו צדק". גולדה הפליגה בשבחיו של דדו ושיבחה את הדרך שבה ניהל את המלחמה והוסיפה: "שתדעו לכם, דדו הציל את עם ישראל". שלו: "אז למה לא אמרת את זה לוועדת אגרנט שהחליטה להדיח אותו מתפקידו?" גולדה: "יונגרמן, מה רצית? פרשה חדשה?" @ צלב המלחמה של אלי זעירא הזיכרון העממי של המלחמה שפט והרשיע את ראש אמ"ן בזמן המלחמה בעוד שרבים אחרים זכו לחנינה. עדכון אחרון - 03:37 26/09/03 מאת: אמיר אורן http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?itemNo=344579&objNo=53936&returnParam=Y
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80dd70609d6974.jpg) זעירא)משמאל( עם השופט משה לנדוי, חבר ועדת אגרנט שהדיחה את ראש אמ"ן
חוסיין לגולדה: הסורים בעמדות קדם-תקיפה מוסוות כאימון, ישתפו פעולה עם המצרים התשובות שאמ"ן לא מחפש שבת חורפית אחת, בראשית שנות החמישים, יצא סרן אלי זעירא מבסיס חיל הרגלים של הצבא האמריקאי בפורט בנינג וזמנו בידו. זעירא היה החניך הראשון ששלח צה"ל לקורס מפקדי הפלוגות של זרוע היבשה האמריקאית. מאחוריו היתה לחימה רצופה בתש"ח, בגדוד הראשון של הפלמ"ח. לפניו, בתריסר השנים הבאות, היה מסלול צבאי מבטיח, בתפקידים המזניקים לצמרת את המחזיק בהם - ראש לשכת הרמטכ"ל, מפקד חטיבת הצנחנים, ראש מחלקת המבצעים במטכ"ל. בשבת ההיא נסע זעירא במכוניתו בערבות ג'ורג'יה, מופתע מהחידוש האמריקאי, שבוע עבודה של חמישה ימים. בדרך לעיירה הסמוכה לבסיס צד את עינו שלט שהבטיח להעלות אותו לאוויר בתוך דקות - או לשלם לו שבעה דולרים. זה היה סכום נכבד וזעירא נענה לאתגר. מדריך טיסה הכניס אותו בו ברגע למטוס קל, הם המריאו לגיחת הדגמה וזעירא נכבש בקסם הטיסה. בתוך שעות הדרכה מעטות - לא שיא האחריות - הוענק לו רשיון. כיום, בן ,75 עודנו טייס פעיל להנאתו, ב"ססנה", כמעט כל שבת. חיל האוויר התמרמר אך לבסוף הסכים להכשיר ולהסמיך את זעירא כטייס סיור וקישור במטוסים קלים. בעקבותיו ענדו כנפי טיס מעוטרי "ק" עוד שני רמטכ"לים לעתיד )חיים בר-לב ורפאל איתן(, עוד ראש אמ"ן )חיים הרצוג( ואלוף פיקוד הדרום במבצע קדש, אסף שמחוני, שנהרג בתום המבצע בהתרסקות מטוסו. גם זעירא כמעט קיפח את חייו, ואתו עוד אנשי אמ"ן ושב"כ )בהם ראש השב"כ לעתיד, אברהם שלום(, בנחיתת חירום בסיני, לאחר מלחמת ששת הימים והוא אז סגן ראש אמ"ן, אך הוא אילתר מנחת וניצל. בצה"ל נשמו לרווחה. זעירא נועד לגדולות, כקצין הראשון שקיבל דרגת אלוף בהישלחו כנספח לוואשינגטון, ומאוקטובר 1972 כראש אמ"ן, בתום כתשע שנות כהונתו של אהרן יריב. איך קרה שהקצינים שהתקדמו לצד זעירא, באוויר ועל הקרקע, התקבעו בזיכרון העממי לחיוב, והוא לשלילה? איך זאת שבן גילו של זעירא, אריאל שרון, מפקד ופוליטיקאי לקראת מלחמת יום הכיפורים ובמשכה, חמק מכל המהמורות ונמצא עכשיו היכן שנמצא? איך שרד ושיגשג שמעון פרס, חבר בממשלת גולדה מאיר ושותף לאחריות הקבוצתית לכישלון החמור ביותר בתולדות ישראל, היה פעמיים לראש הממשלה וחגג לעצמו את גבורותיו בחברת פוליטיקאים אחרים שעמיהם הורידו מהשלטון; בעוד שזעירא, קצין מטה בשירות הממשלה ההיא, נושל מכל זכויותיו ונושא על גבו, כמעט לבדו מבין החיים, את צלב המלחמה ההיא? זעירא נכשל ב-3791. על כך אין ולא יכול להיות ויכוח. הוא טעה בהערכת פעולתם של שני שליטי אויב, אנואר סאדאת וחאפז אל-אסד; הם יצאו למלחמה, הוא העריך שלא. זו היתה טעות יקרה להחריד, טעות מרה המצדיקה כשלעצמה הפסקת כהונתו של ראש אמ"ן תקיף ופסקני, שמפלתו הפיקה גם שמחה לאיד; אבל לא טעותו של יחיד, לא במערכת שבראשה עמד ולא במערכת שבתוכה תיפקד. זעירא לקח - שמו עליו - תשעה קבין של אחריות, בשעה שהיה ראוי לשניים או לשלושה. הוא לא היה מלך הטועים - המלכה היתה גולדה מאיר, הנסיך היה משה דיין, זעירא היה אחד הדוכסים. "קורבן" הוא עניין יחסי מאוד. הקשים בקורבנות המלחמה היו חלליה ונכיה, שבוייה והלומיה ובני משפחותיהם והחברים שלחמו לצדם. לעומתם, היו כל המודחים והמורחקים והמוקפאים רק נפגעי קידום וכבוד; אבל בתוך קבוצה זו היו שנהפכו עם השנים והמוות לקדושים מעונים. זעירא נשאר אשם תמידי, ומיום השנה ה-03 למלחמה, בהתערבב הזיכרון בבדיון, הוא צפוי להיוודע כך לדור נוסף שאינו בקי בפרטים ובהקשרים. שורש צרותיו של זעירא הוא דו"ח ועדת אגרנט, שהמליץ להדיחו מתפקידו )אם כי לא משירות צבאי, ודיין שרצה בתמיכתו המחודשת הזדרז להציע לו להתמנות לאלוף פיקוד המרכז(. לצד הרמטכ"ל, רב-אלוף דוד אלעזר, היה בכך זעירא לבכיר מודחי אגרנט. התוצאה המתבקשת - התפטרות מוקדמת היתה חוסכת אותה - הושגה בעיוות של הליך משפטי: הוועדה אסרה על זעירא ואחרים להיוועץ בפרקליטים ומנעה מהם הזדמנות הוגנת להתגונן מפני טענות שהוטחו בהם, לרוב מאחורי גבם. ועדת אגרנט עשתה את מלאכתה נאמנה, אם מבינים מה היתה מלאכתה - לא ירידה אל חקר האמת, אלא הצלת שלטון גולדה מאיר. כל ועדות החקירה הממלכתיות בענייני ביטחון היו ועדות להצלת המשטר. כשהספינה טובעת וצריך להציל את רב-החובל, זורקים הימה גם את רב-המלחים. כך חמקו מהמלצה סופנית מאיר ודיין אצל אגרנט ומנחם בגין בדו"ח ועדת כהן, אף שהיה מקום להחיל עליהם דין דומה לזה של אלעזר וזעירא ב-3791 ושרון ב-2891. ועדת אור אמנם החמירה קצת יותר עם מי שהיה ראש הממשלה שהביא למינויה, אבל גם זאת במשורה - והוא כבר לא כיהן בתפקידו בעת פרסום הדו"ח. זעירא לא נכשל בהערכתו ב-3791 יותר מקודמו החביב על הכל, יריב, במאי 1967)או מיגאל ידין, חבר ועדת אגרנט, לקראת ביקור סאדאת בירושלים בנובמבר .(1977 ההפתעה ממהלכי מצרים ערב מלחמת ששת הימים גרמה להתמוטטות הרמטכ"ל רבין ולהדחת שר הביטחון לוי אשכול, אבל ישראל ניצחה משום שהמצרים לא ניצלו את הצלחת ההפתעה ולא תקפו ראשונים. ממדי הניצחון והכיבושים הסתירו את העובדה שצה"ל הקרקעי ניהל בדרך כלל מלחמה שגרתית של הבקעות חזיתיות, בלי סימן לגישה העוקפת שעליה אהבו לדבר קציניו. כך היה גם במלחמת יום הכיפורים: ידעו שאיגוף למצרים עילית ולכיוון קהיר יועיל יותר מהתכתשות שוחקת בחזית, אך נרתעו מאישור מבצעים מרחיקי לכת בסיכוייהם ובסיכוניהם. ההבדל בין '67 ל-37' לא היה רק הפער שבין הצלחה לכישלון, אלא בכך שההצלחה העניקה למודיעין הילה על-טבעית ויצרה ציפיות מופרזות ממנו. בירור מעמיק יותר היה מעלה שאמ"ן הצליח ב-7691 בעיקר בזכות האיסוף, שלו ושל המוסד, ופחות בזכות המחקר; ובתוך המחקר - יותר בזכות תמונת כוחות האויב ופחות בזכות הבנת התהליכים המדיניים והאסטרטגיים. זעירא היה ב-7691 ראש מחלקת איסוף באמ"ן, מושא להתפעלות של קציני סיירת מטכ"ל ובהם אהוד ברק. הוא עבר למודיעין, לבקשת האלוף מאיר עמית, ומצא עולם חדש ומסקרן. שם פעל זעירא יותר מקודמיו, אמני הריגול האנושי, לשכלול טכנולוגיית הצילום והציתות. מי שיחד עם הממונים עליו היה עתיד להיכשל באוקטובר '73 בהערכת כוונות היריב, התמקד לפני כן בהערכת היכולת, תחום מדיד יותר. בהיותו ראש אג"ם-מבצעים, תפקיד המפתח לגיוס ולכוננות בצה"ל בין '56 ל-76', דרש מקציני אמ"ן שהשתתפו בדיונים לספק עובדות, להבדיל מניחוש מפולפל של כוונות נאצר, כדי לצייר על המפה את סימני היחידות בסיני ולאפשר חישוב של יחסי הכוחות. אחד מסעיפי האישום המוטחים תדיר בזעירא הוא שילוב של מחדל ושקר. נטען כלפיו כי בהתקרב יום הכיפורים, בניגוד לנדרש ממנו ולדיווחו לאלעזר, לא הפעיל אמצעי איסוף מסוימים בחזית. הטענה מייחסת לאמצעים כוחות שלא היו בהם ולזעירא חטאים שלא חטא. שני מכלולי האמצעים הופעלו בדרך כלל רק לעתים נדירות, משיקולים מבצעיים. בחירום אכן גובר כורח ההתרעה על שיקולים אלה, אבל האמצעים לא היו חסינים מפני ההסתרה וההונאה שהפעיל סאדאת על צבאו - ובדרך זו על ישראל - בכל הערוצים, כך שהתגלו הכנות אך לא נחשפו כוונות. שבועות מעטים לאחר המלחמה, בשיחה מוקלטת בין מפקד יחידת האיסוף 848 )כעת (8200 יואל בן פורת לקצין בכיר ממנו באמ"ן, סיפר בן פורת כי באישור טלפוני של זעירא, שאליו פנה, הפעיל את האמצעים לקראת סוף השבוע שלפני פרוץ המלחמה. המודיעין הוא רק משרתם של שני אדונים, המדינאי והמצביא; וגם המצביא אינו יותר משליח המדינאי לעניין הצבא. הפיקוד העליון, כהגדרתו בצה"ל, כולל את ראש הממשלה, שר הביטחון, שרים אחרים החברים בקבינט המלחמה והרמטכ"ל. ראשי האגפים במטכ"ל, מפקדי הזרועות ואלופי הפיקודים, עם כל חשיבותם, אינם בדרג הפיקודי העליון. ידין וחברו בוועדת אגרנט, חיים לסקוב, כמותו רמטכ"ל לשעבר, היטיבו לדעת זאת. לסקוב התחנך בצבא הבריטי, שם קצין המודיעין )יחד עם עמיתיו מהמבצעים, ההדרכה והתכנון( היה רק אחד מעוזרי קצין אגף המטה, וכולם גם יחד עוזרי המפקד. אצל רב-אלוף ידין היה המודיעין הצבאי מחלקה בראשות אלוף-משנה. לדוד בן-גוריון לא היה קצין מודיעין, ואילו היה קמ"ן כזה ב-84', מעל המזרחנים וסגני-האלופים שידעו מעט מדי על צבאות ערב הפולשים, לא ממנו היתה נתבעת אחריות לשאלת ההערכה אם להקים את מדינת ישראל. אלא שידין רצה לשנות את מערך המודיעין הישראלי עוד מאז חברותו בוועדת ידין-שרף ב-3691; דו"ח אגרנט בהקשר זה, לחיזוק המחקר במוסד ובמשרד החוץ והייעוץ לראש הממשלה, הוא עדכון של המלצות ידין וזאב שרף, שהיה מזכיר הממשלה ושר. זו היתה גישה נכונה אך חלקית. כאשר האמריקאים הקימו )ב-7491( את הסי-איי-אי, כלקח ההפתעה של פרל הארבור, הוקמו גם משרד הגנה בין-זרועי ומועצה לביטחון לאומי. הם הכירו בצורך בשילוב בכל התשומות - המודיעינית, הצבאית והאסטרטגית. לישראל היה ב-3791 אגף מודיעין, אמ"ן, אבל לא היה אגף תכנון. לא היה, ולא באשמת ראש אמ"ן, שום גורם תכנון אסטרטגי מקביל במעמדו למודיעין, שלא לדבר על מועצה לביטחון לאומי. היה רק "עוזר ראש אגף המטה לתכנון ארוך טווח", במונחי היום ראש חטיבה, תת-אלוף אברהם טמיר. הוא ומפקדו, ראש אגף המטה ישראל טל, הציגו בתוכנית הרב-שנתית "אופק", כהנחת יסוד, הערכה הפוכה לזו של אמ"ן ושל דיין: אם עד קיץ '73 לא תתחדש הידברות ישראלית-מצרית על הסדר ביניים בסיני, תהיה מלחמה. גולדה מאיר, דיין ואלעזר העדיפו לאמץ את הערכת אמ"ן על זו של אג"ם. הם היו מוסמכים לכך - ואחראים לתוצאה. בדיון אצל דיין בבוקר יום שישי, ערב יום הכיפורים, חדל זעירא מהשימוש בביטוי "סבירות נמוכה". מאותו רגע, 29 שעות לפני פרוץ המלחמה, לא היתה לדיין אמתלה לאי-מימוש אחריותו. הוא היה יכול לגייס מילואים, לפרוס את הצבא הסדיר ולהיערך לבלימה. הוא לא עשה זאת משום שהיה עדיין שאנן והאמין, כמו אלעזר, שיחסי הכוחות יספיקו )היו בצמרת מי שקיוו שהערבים ישתטו ויקפצו למטחנה של צה"ל(. לפי מחקר סודי של אלוף-משנה יהושע נבו, מאוספי החומר של ועדת אגרנט, אמר אלעזר ב-62 באפריל '73 כי בפיקוד הצפון "לפני שמגייסים מילואים ועושים איזשהו דבר צריך שיהיו למעלה מ-001 טנקים. כאשר אנו נמצאים במצב הזה - יעזור להם האלוהים". באוקטובר היו בגולן טנקים רבים יותר. דיין גם חשש שבוואשינגטון לא יאמינו שישראל רק השכימה להלום במי שעמד להלום בה. זה היה חשש מוצדק: הרמטכ"ל של '56 ושר הביטחון של ,'67 שתי מלחמות שבהן רימתה ישראל בשאלת הירייה הראשונה, הבין על מי ייפול נטל ההוכחה. ההחלטה להעניק למודיעין משקל יתר ולהתנכר לתכנון האסטרטגי נבעה מהפוליטיקה הפנימית של יחסי גולדה מאיר עם שר הביטחון, יריבה בתוך מפלגת השלטון, ועם בעלי בריתה בר-לב ואלעזר. דיין רצה להקים במשרד הביטחון ובמטכ"ל אגף תכנון בראשות האלוף טל, עם טמיר כסגנו. בר-לב התנה את הסכמתו בשבועת אמונים של טל לרעיון קו בר-לב, שטל, טמיר ושרון היו הבולטים והרהוטים במתנגדיו. טל סירב לכך, כפי שסירב בתנאי זהה - בניגוד לשרון - להתמנות לאלוף פיקוד הדרום. מתוך המפולת חילץ אלעזר את טמיר ומינה אותו לעוזרו לתכנון ארוך-טווח. תחילה אף הסכים להערכותיו, אך כרמטכ"ל התיישר עם מאיר ודיין. אם כל הבעיות היתה השקפת העולם של הדרג המדיני, להחזיק בשטחים שנועדו במקורם להעניק עומק הגנתי כאילו הם ישראל-גופא. השקפת עולם זו נתמכה בשגיאה הצבאית של בר-לב, שלא תוקנה בימי אלעזר: הגנת סיני, במקום הגנת ישראל. איש רזה בעל זרוע ארוכה שאגרופה מגיע לסנטרו של אויבו - התנפח עד שעורו הדק והפגיע גבל בפגיון האויב. בוני קו בר-לב, ותיקי תש"ח, כאשר כל יישוב שאסור לנטוש בנגב היה למעוז, הפכו את היוצרות - כל מעוז בסיני היה ליישוב שאסור לנטוש )המצרים, בתוכניות הצליחה שעליהן התאמנו ושאמ"ן השיג, העריכו לפי ההיגיון אך בניגוד למציאות שחיילי המעוזים יפונו לתגבור הקו השני, קו התעוזים(. ואף שתומכי בר-לב מכאן ושרון מכאן ממשיכים לטעון שאילו היו שם גיבוריהם, או פעלו לפי הנחיותיהם, היתה הצליחה המצרית נכשלת, היה צה"ל עיוור מכדי להבין שעליונות אווירית, החיונית ללחימתם של כוחות היבשה הנחותים מספרית, לא תושג הפעם מהאוויר. צה"ל, שהתמחה כל כך בין המלחמות בפשיטות קומנדו, במיוחד נגד אש"ף, לא תיכנן לשבש את בסיסי הטילים קרקע-אוויר בפשיטות, בהפגזות או בטילים מספינות חיל הים מול חופי מצרים. @ חיל המודיעין של אחרי המלחמה: שלמה גזית, ראש אמ"ן לשעבר, כי יש לבטל את המונופול הצבאי על הערכות מודיעין. עדכון אחרון - 11:54 05/10/03 יחידת האיפכא מסתברא הוקמה כדי להכניס במודיעין קצת צניעות מאת יוסי מלמן http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?itemNo=346196&objNo=53936&returnParam=Y ראש אמ"ן בתקופה שבין מלחמת יום הכיפורים להסכם השלום, שלמה גזית, סבור כי השארת המונופול על הערכת המודיעין הלאומית בידי הצבא היא טעות. לדבריו, הראיון שנתן הרמטכ"ל מרדכי גור לקראת ביקור סאדאת, שבו האשים את מצרים במסע הטעיה, לא היה מבוסס על מידע מודיעיני. גזית מתגאה במיוחד בהקמת יחידה במודיעין שמיועדת להציג עמדות בלתי מקובלות ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80db735e6a759e.jpg) גזית מרצה באוניברסיטת תל אביב, אתמול. מציע להעביר את הערכת המודיעין המדינית למשרד החוץ. תצלום: אוריאל סיני
ערב בואו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, לביקורו ההיסטורי בישראל, הביע הרמטכ"ל רב אלוף מרדכי גור ספקות בנוגע לכנות כוונותיו. בראיון לישראל הראל מ"ידיעות אחרונות" העריך גור כי ביקור סאדאת הוא חלק ממסע הונאה מצרי, שתכליתו להקהות את חושיה של ישראל ולטעת בה אמונת שווא כי פני מצרים לשלום, בעוד שכוונותיה הן למלחמה. דבריו עוררו זעזוע בצמרת הצבאית והמדינית, נטעו ספקות בציבור ויצרו את הרושם כי הם מבוססים על מידע שנמצא בחזקת המודיעין. אבל מי שהיה אז ראש אמ"ן, האלוף )מיל'( שלמה גזית, מגלה שמדובר היה ב"תקלה". "לסיפור של גור אין כל קשר למודיעין", אומר גזית בראיון ל"הארץ". "גור העניק את הראיון חמישה ימים לפני שיצא לביקור חשאי באיראן. הוא סיכם כי הראיון יתפרסם לאחר נסיעתו, באיחור של כמה ימים, בין השאר כדי לכסות את דבר הנסיעה. כשיצא לאיראן הוא כבר ידע על כוונתו המוצהרת של סאדאת לבקר בישראל, אבל לא היה ביטחון שהביקור ייצא אל הפועל. פרט למזכירתו אף אחד, ובכלל זה אנחנו במודיעין, לא ידע שהרמטכ"ל העניק ראיון. ודאי שדבריו לא היו מבוססים על הערכות שלנו". שר הביטחון, עזר וייצמן, רתח מכעס על הראיון. לטענת גזית, אלמלא תאונת הדרכים שעבר וייצמן סמוך לאותו מועד, הוא היה מפטר מיד את הרמטכ"ל. במלים אחרות, לטענת גזית גור ביטא את דעתו הפרטית, ולא את עמדת המודיעין או צה"ל. בגלל שהותו באיראן נותק הרמטכ"ל ממידע מודיעיני עדכני ולכן לא ידע על התפתחויות ושינויים דרמטים שאירעו בימים שבהם היה מחוץ לגבולות המדינה. כל זה לא מנע מדבריו של גור להתקבע בתודעה הציבורית כהצהרה המשקפת את עמדת צה"ל, הנשענת על גישה של "שולי ביטחון רחבים". פלורליזם מחקרי הראיון של גור היה ביטוי מובהק - תגובת יתר במינון גבוה - לשינוי שחוללה בצה"ל מלחמת יום הכיפורים. מיוהרה וביטחון עצמי מופרז עברה צמרת הצבא לגישה ששיקפה חרדה, חשש, הססנות וגם צניעות. בשנים שבהן עמד בראש אמ"ן, ,1978-1974 חווה גזית את המהפך הזה והנהיג אותו. עד מלחמת ששת הימים היה גזית ראש מחלקת המחקר )כיום חטיבת המחקר( באמ"ן. אחריה מונה למתאם פעולות הממשלה בשטחים הכבושים. הוא היה הראשון שמילא תפקיד זה. בעקבות מחדל מלחמת יום הכיפורים נקרא להחליף בראשות אמ"ן את האלוף אלי זעירא. אתמול והיום הוא משתתף בדיון במרכז יפה ללימודים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב, לציון שלושים שנה למלחמה, שכותרתו "אתגרים וחתירה למענה". "בדרך הטבע, למן 2 באפריל ,1974 יום כניסתי לתפקיד, הוטרדתי ביותר בשאלת הדרכים שיש לנקוט כדי למנוע מאתנו הפתעה אסטרטגית חדשה, בדומה להפתעה ערב מלחמת יום הכיפורים", אומר גזית. עם כניסתו לתפקיד, כלקח מכישלון המודיעין לפני פרוץ המלחמה ותוך כדי הלחימה, התמקד גזית בשלושה תחומים. בראש וראשונה פעל להגברת מערך איסוף המידע ולשיפור האמצעים שעמדו לרשות חילות השדה, תוך דגש מיוחד על "חידוד הכיסוי של סמנים מעידים למלחמה" )אוסף של רסיסי מידע, שנקבעו מראש, שהצטברותם לרצף מסוים יכולה להצביע על כוונת האויב לפתוח במלחמה, י"מ(. בעקבות המלצת ועדת אגרנט, שבדקה את תפקוד צה"ל והמודיעין לפני המלחמה ובימים הראשונים שלה, עסק גזית גם בכינון פלורליזם מחקרי בתוך המערכת הצבאית, במוסד ובשב"כ. בתוך הצבא חוזקו יחידות המחקר במחלקות המודיעין בפיקודים השונים, במוסד ובשב"כ הוקמו יחידות מחקר חדשות. התחום השלישי שקידם גזית היה שיפור יכולתו של המודיעין להעניק התראה במועד מפני מלחמה. לשם כך הוא הנהיג "דיוני מודיעין אינטגרטיוויים ופנייה אישית לכל קציני מערך המודיעין" והקים באמ"ן מחלקה שזכתה לכינוי "איפכא מסתברא". לדבריו, היחידה, הקיימת עד היום, נוסדה כדי "להוכיח שאפשר להגיע למסקנות שונות על בסיס אותו מאגר מידע מודיעיני שמצוי בידינו". היא נועדה לעמוד מול הנחרצות של אמ"ן, שהביאה את ראשיו לחשוב, לפני המלחמה, כי הצבא המצרי יצא רק לתרגיל שכונה "תחריר ."41 דעתו של כל מי שסבר אחרת נדחתה. היחידה הוקמה גם כדי "לאזן ולקעקע את הביטחון העצמי" שפשה בקרב בכירי המודיעין בישראל וחילחל לצה"ל ולדרג המדיני. כך נפוצה האמונה כי מדינות ערב אינן מסוגלות לצאת למלחמה נגד ישראל. הנחה זו כונתה לימים "הקונצפציה" או "קיבעון מחשבתי". "בהקמת היחידה חתרתי לכך שאנשי המודיעין יפגינו קצת יותר צניעות אינטלקטואלית", אומר גזית. לדבריו, הקמת היחידה, שאנשיה באו מיחידות המחקר באמ"ן, לוותה בקשיים. רבים סירבו להצטרף אליה, מחשש לעימותים עם חבריהם. הוא מודה שאינו זוכר שום דוגמה שבה התברר כי הדעה ההפוכה שהציגה היחידה בדיוני המודיעין היתה נכונה, "אבל הספיק לי שהוכחנו שאפשר וצריך לחשוב גם אחרת". עמדה שחצנית ראש אמ"ן לשעבר מנסה גם להפריך את התיזה שהתקבעה בשיח הציבורי הישראלי, כאילו שלוש שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים נכשל המודיעין בשנית, הפעם במה שזכה לכינוי "הפתעת השלום". לדברי גזית, ב-5791 החל אמ"ן לבדוק את האפשרות שבמדינות ערב, ובמיוחד במצרים, מתחוללת תפנית לשלום. "הרכבנו שורה של סמנים מעידים, שנועדו לאותת כי שכנינו מתכוונים להגיע להסדרי שלום עם ישראל", הוא מספר. רוב רובם של סמנים אלה היו בתחום הסמנטיקה. נבחנו במיחד התבטאויות של מנהיגי מצרים. אחד המבחנים היה השפה שבה הושמעו הצהרות מסוימות. אם מדינאי מצרי השמיע הצהרה פייסנית לא רק באנגלית, אלא גם בערבית, באמ"ן ראו בכך ביטוי לכך שהדברים מכוונים לא רק לאוזניים זרות אלא גם לעם המצרי. גזית מודה כי המודיעין לא צפה את ביקור סאדאת בישראל, אבל לדבריו גם קשה היה לחזות זאת. לביקור לא היה ולו רמז במגעים חשאיים או במאמצי תיווך ומסרים שהעבירו ראשי המודיעין המרוקאי בין נציגי המוסד לנציגי המודיעין המצרי. בספטמבר 1977 התקיים במרוקו מפגש חשאי ביותר בין שר החוץ, משה דיין, לסגן נשיא מצרים, חסן תוהמי. "כשקראתי את הסטנגורמה של הפגישה בדיעבד, אי אפשר היה להבין ממנה שסאדאת הולך לשלום בירושלים", הוא אומר. את הסטנוגרמה חיבר נציג המוסד במרוקו, יוסף פורת, ודיין עצמו הגיה אותה והעיר הערות, המופיעות במסמך בכתב ידו. "הדברים שהשמיע תוהמי בפגישה היו קיצוניים והעמדה שנקט היתה שחצנית", אומר גזית. "נקבע בפגישה כי הדיונים יימשכו וזהו". אבל הראיה החשובה ביותר לטענת גזית כי לא היתה אפשרות לחזות את מהלכיו של נשיא מצרים היא התפטרותו של שר החוץ המצרי, איסמעיל פאהמי, לאחר שסאדאת נשא את הנאום המפורסם שבו הודיע כי יהיה מוכן לנסוע לירושלים כדי להביא לשלום. "מה רוצים מהמודיעין? שאמ"ן ידע יותר משר החוץ המצרי?" שאל גזית. גזית מצר על כך ש"על אף המלצות ועל אף החלטות הממשלה, לא הוקם מוסד היועץ למודיעין ליד ראש הממשלה. תפקיד זה קיבל חשיבות גדולה במיוחד עם ההחלטה על הקמת הפלורליזם המחקרי. יועץ כזה, לו קם, היה מבטל למעשה את המונופול של אמ"ן על הערכת המודיעין, מאפשר עימות אמיתי ויסודי בין הערכות המודיעין השונות". אבל היום, כמו לפני שלושים שנה, ממשיך אמ"ן להחזיק במונופול על המחקר המודיעיני ומחלקות המחקר של המוסד ומשרד החוץ מתבטלות לפניו. רק יחידת המחקר של השב"כ, המתמקדת בעיקר במאבק בטרור הפלשתיני, עצמאית יחסית, אבל לדברי גזית "תפוקתה ותרומתה להערכת המודיעין הלאומית אינה רלוונטית". בנסיבות אלה ממליץ ראש אמ"ן לשעבר להפקיע מאגף המודיעין בצה"ל את האחריות הבלעדית על הערכת המודיעין הלאומית. להערכתו, עדיף שהאחריות על הערכת המודיעין המדינית )להבדיל מהצבאית( תוטל על משרד החוץ, שם פועל מרכז למחקר מדיני, ולא תיוותר בידי אמ"ן. אמ"ן, מטבעו, מדגיש היבטים צבאיים ביטחוניים ונוטה להמעיט מחשיבותן של התפתחויות מדיניות. נוסף לכך, נאמנותו של ראש אמ"ן נתונה לצה"ל ולשר הביטחון, שבהם תלוי קידומו. גזית ממליץ "לשקול את הקמתה של רשות ממלכתית להערכת מודיעין, שאינה חלק מהגופים הקיימים, שתתבסס על אנשי מחקר בכירים ובלתי תלויים שאינם כפופים לשר או למשרד זה או אחר". מחקרים ועדויות היסטוריות ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80da1c5cc63829.jpg)
קלטות גורודיש והמחקר הגנוז של מחלקת היסטוריה @ מלחמת יום הכיפורים: גרסת צה"ל "לא תקרא - לא תדע! לא תדע - לא תלמד! לא תלמד - תשגה! תשגה..." עדכון אחרון - 05:08 13/09/02 מלחמת יום הכיפורים: גרסת צה"ל מאת: אמיר אורן http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?objNo=53936&returnParam=Y&itemNo=207790&objNo=53936&returnParam=Y
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80da4b5d1c6e22.jpg) 1974 שרון. ההבדל הקטן שבין סודות מדינה לסודות של מדינאים תצלום: יוסי הדר
המדבקה בכריכה הפנימית של "תולדות מלחמת יום הכיפורים", בהוצאת מחלקת היסטוריה במטכ"ל, מצחיקה עד דמעות; זו לא הוצאה לאור, אלא הוצאה להורג. "היסטוריה", היא מטיפה. "לא תקרא - לא תדע! לא תדע - לא תלמד! לא תלמד - תשגה! תשגה..." - וכאן יורשות הנקודות את סימני הקריאה. הדביקו ונעלו בארון, פן מישהו יקרא, יידע, ילמד וחלילה גם לא ישגה. מחלקת היסטוריה שייכת לחטיבת התורה וההדרכה, הכפופה לראש אגף המבצעים. ראש האגף, האלוף דן הראל, התגאה השבוע כי הוא הבולם בגופו את הפצת הספר. הרמטכ"ל משה יעלון, חודשיים בתפקידו ללא אות לשינוי לעומת תקופת קודמו שאול מופז, לא התערב. יעלון הוא חבר בולט בקבוצת הלוחמים, מפקדים-שאינם-קצינים או קצינים זוטרים, שמלחמת יום הכיפורים טילטלה אותם עד כדי החלטה לשרת בקבע ולסייע למניעת הישנות אסונות כאלה; החלטה אישית, אך דורית במצטבר, ששותפים לה סגנו, ומפקדי חילות הים והאוויר, ואלוף פיקוד הדרום, וראשי אג"ת ואמ"ן. מותר היה לצפות ממנו שיפעל להנחלת ידע העבר, כאחד הנדבכים להבנת המעטפת הצבאית, המדינית, הציבורית והטכנולוגית של משימות צה"ל כעת ולהבא. ההיסטוריה הצבאית חשובה מכדי להשאירה בידי ההיסטוריונים של הצבא, אבל בישראל נתונה להם בכורה, במובנים רבים אף בלעדיות, כי בידיהם החומר - מסמכים, תמלילים, הקלטות, תצלומים, וברצות הממשלה, גם פרטי-כל של דיונים בדרג המדיני. הצבא כותב, אבל הצבא גם גונז, ואין שר ביטחון, ממשלה או ועדת חוץ וביטחון שיורו לו להעמיד לרשות הציבור את רכושו, המחקר ההיסטורי. רוב אזרחי ישראל נולדו בה, בגרו או היגרו אליה לאחר מלחמת יום הכיפורים. היא קרובה עכשיו לסוף מלחמת העולם השנייה יותר מאשר להווה. יודעים עליה בעיקר מה שאמרו בעלי-הדבר, הם או באי-כוחם, המחויבים לאמת חלקית ופרטית. 29 שנים חלפו, שנים שבהן צמח דור חדש בהנהגה הפוליטית והביטחונית, ואין עדיין היסטוריה מוסמכת של המלחמה. אין, אך בעצם יש, נעדרת או שבויה ללא משפט וללא קציבת עונשה בכלא צבאי, מוסתרת מעין הרבים. "תולדות מלחמת יום הכיפורים", מאת חוקר מחלקת היסטוריה, סגן אלוף במילואים אלחנן אורן, הודפס בספטמבר '92 בסיווג "סודי". אחרי שש שנים הורד הסיווג במדרגה אחת, ל"שמור"; אין קושי לעשותו, כמות שהוא או לכל היותר במחיקת מלים מעטות, בלתי מסווג. הסיווג אינו קדוש. הוא בעין המתבונן, ולמתבונן גם שיקולים זרים. כרך חדש של מסמכים ששוב אינם סודיים, מתקופת ממשל ג'ונסון, מדגים זאת היטב בפרשת נתונים על המערך הגרעיני האמריקאי: שר ההגנה רוברט מקנמארה הסכים לחשוף נתונים כאלה, כינס כנדרש את הוועדה לאנרגיה אטומית לקבלת אישור רשמי ממנה להסרת הסודיות ודיווח לנשיא. ג'ונסון, בעיצומה של ההתמודדות על הנשיאות עם בארי גולדווטר הלוחמני, זעם וביטל את החלטת מקנמארה. שר ההגנה, דרג פוליטי אך גם אישיות ביטחונית מוסמכת, חשב כך; הנשיא, פוליטיקאי אך גם המפקד העליון, חשב אחרת. אפשר היה להציג נימוקים לכאן או לכאן, בלי שהתומך בפרסום יוקע כעוכר אמריקה. זהו ההבדל הקטן, הגורלי, שבין סודות מדינה לבין סודות של מדינאים. אם היו לישראל במלחמת 1973 אמצעים מיוחדים, אין לכך כמעט זכר ב"תולדות", אף שלפני שנים סיפר יובל נאמן, בהרצאה פומבית בניו יורק, כיצד הוצבו במלחמה טילי קרקע-קרקע מדגם "עברי" לאיים על סוריה. גם סודות אחרים נשארו מחוץ לשני הכרכים, קצת יותר מ-007 עמודים, שכתב אלחנן אורן: הרבה נשאר בתריסר הכרכים שחיבר חוקר אחר, שמעון גולן, על מוצב הפיקוד העליון במלחמה - גולדה מאיר, משה דיין, יגאל אלון, ישראל גלילי, דוד אלעזר, ישראל טל, אלי זעירא, בני פלד ועמיתיהם, ברגעיהם הקשים ביותר. אחרי דו"ח ועדת אגרנט, בהמשכיו; זיכרונות מאיר ודיין, עיזבונו של אלעזר, ספרי זעירא ונגדו, חיבוריהם של מפקדי האוגדות בסיני אריאל שרון ואברהם )ברן( אדן, מאמרים וראיונות אין-ספור, מה עוד נותר לחדש? לא הרבה, אך במובן מסוים הרבה מאוד - לפסוק בין הגרסאות המתקוטטות זו עם זו. גם בית משפט, הדן לפי מה שמונח לפניו, אינו נוהג לספק גילויים; כוחו לברר מי מהאמיתות המתנצחות משכנעת יותר. מחלקת היסטוריה, שאינה צד במחלוקות, חמושה רק ביומרה לדעת ובסמכות לקבוע, מאיימת על המעורבים בסכסוך הדמים על העובדות ומשמעותן - והם, ויותר מכל אחד מהם, מפחידים עד שיתוק את ראשי המטות הכלליים של צה"ל, ואת האלופים, ואת מי שרוצים להיות, בתורם. מלחמת הגרסאות של אוקטובר 1973 התנהלה בכמה וכמה חזיתות, נפרדות ומשיקות: הדרג הצבאי נגד הדרג המדיני, שניהם נגד המודיעין, המטכ"ל נגד חיל האוויר, הרמטכ"ל נגד אלוף פיקוד הדרום, מפקדת החזית נגד האוגדות והן בינן לבין עצמן. באמ"ן טיאטאו את הבושה מתחת לשטיח. רק לאחר 20 שנה, ביוזמת מפקד בית הספר למודיעין רון כתרי, התכנסו לראשונה לדון באירועי '73 ובתובנות העולות מהם. אף שהוא מוצג לרוב כקורבן שווא, כפי שהיה אמנם בהשוואה למאיר ולדיין )גם זאת לשבועות מעטים, עד התפטרותם הכפויה(, תימרן רב אלוף אלעזר בזריזות סביב שר הביטחון דיין והנחית את המהלומה הראשונה בדו קרב שביניהם. אלעזר העניק להרצוג, ששמר טינה לדיין, סיוע חיוני, נדיר בנגישותו לחומר ולמרואיינים ושקוף בתכליתו, אף שדו"ח אגרנט הקדים להמליץ על הדחת אלעזר לפני שנדפס ספרו האוהד של הרצוג. אחר כך באו גרסאות נגדיות, ונגדיות לנגדיות. לאחר מותו הפתאומי של אלעזר - מאיר מתה כעבור שנתיים, ודיין לאחר שלוש שנים נוספות - התגייסו לרומם אותו ותיקי ההתמודדות העקרה, אלון נגד דיין, מי בספרות, מי בעיתונות ומי בחוג להיסטוריה באוניברסיטה. מחלקת היסטוריה תומכת באלעזר במחלוקתו עם אלוף הדרום שמואל גונן-גורודיש, אך אינה חסה על "דדו", מאת חנוך ברטוב. הערות השוליים נוקבות: ברטוב טועה בהערכת עמדת אלעזר וטוען שרצה כל העת לתקוף בצפון, אולם אין ספק שלפני שעה 21:00 נטה להישאר במגננה; גרסת ברטוב אינה מציינת שההחלטה התגבשה בעקבות המפנה בהערכת הרמטכ"ל; ברטוב הציג נכונה את דברי הרמטכ"ל, אך אין לקבל את הערתו בדבר הסתייגותו הקודמת של דיין; ברטוב מצניע את לחצו של אלעזר ב-21 בחודש להשיג הפסקת אש קרובה. מחלקת היסטוריה נשמרה מחלוקת ציונים לדו"ח אגרנט - אילו עשתה זאת, היתה מעניקה לו ציון גבוה למדי - והסתפקה בהערות אגב. למפקד אחת החטיבות, בתנועה לקרב, "לא האמינה ועדת אגרנט, לא הבינה את דיווחיו והקישה מפרט זה על כלל דבריו. במחקר הוברר שהיא עיינה במפת קוד 1:50,000ואילו הוא השתמש במפת 1:100,000 והצביע על סימון ירוק של מוקשים לציון מקומו". ועדת אגרנט התבקשה לדון רק בהכנות למלחמה ובשלוש היממות הראשונות שלה. מחלקת היסטוריה עוסקת ביריעה רחבה יותר, אם גם בעכבות מסוימות - היא לא סרקה תיעוד פוליטי, היכול להאיר משהו משיקולי ראשיה של מפלגת השלטון להימנע, ערב בחירות שנועדו ל-13 באוקטובר, ממהלכים מתוחים שיסתרו את השתבחותה בהרתעת הערבים; הארכיונים של מפא"י והמערך משנות החמישים והשישים כוללים דיונים מפלגתיים בנושאים הכמוסים ביותר, כולל הכור בדימונה, ואין יסוד להניח שגולדה, גלילי, דיין, שמעון פרס )שר, אמנם זוטר, בממשלה( ואחרים התנזרו ב-37' לחלוטין מניתוח השפעתו של גיוס מילואים על מערכת הבחירות. בגזרת דיין-אלעזר, במובן הצר, או הממשלה מול הצבא, מאמצת מחלקת היסטוריה למעשה את אמירתו האומללה של הנשיא אפרים קציר, "כולנו אשמים" - קציר הרשיע, לצד הקברניטים, את העם ההולך לתומו אחריהם. איש בדרג העליון אינו יוצא נקי, אך איש גם אינו מוקע כאחראי הראשי. בהקדמה לספרו של אורן עוסק בני מיכלסון, ראש מחלקת היסטוריה בעת השלמת המחקר, בכישלון ההרתעה - עוצמת חיל האוויר ויכולת התמרון הקרקעי של השריון, שהיו אמורות, מהר וחזק, "להביא את המלחמה אל בירות האויב בכל מצב פתיחה", לא הניאו את המצרים מבניית מערכים התקפיים אך עתירי נשק נגד מטוסים וטנקים. ההתרעה המודיעינית "התאחרה", והמלחמה נפתחה בהפתעה בכל הממדים - גם מפקדים שהתבשרו כי תפרוץ בקרוב התקשו להפנים את המשמעות והמשיכו להיערך ל"מחטף" או ל"יום קרב", לא למלחמה כוללת. נחשפו פגמים בתפישה המבצעית ההתקפית של צה"ל, שהזניחה את ההגנה; בהסתמכות על הצבא הסדיר; בשיקולים שביסוד החלטת מאיר להימנע ממכה אווירית מקדימה. ב-21 באוקטובר, כותב מיכלסון, "שקלה הממשלה, בעקבות הצעת הרמטכ"ל, היענות להפסקת המלחמה בתנאים קשים לישראל, טרם הושגה המטרה בזירה המצרית". גרמו לכך "קודם כל נתוני השחיקה במטוסים, כפי שהציג מפקד חיל האוויר. הישענות מוחלטת על עוצמה אווירית עלולה להוביל לתגובה חריפה עד כדי מתן תחושת אין אונות לקברניטים". מבחינת צה"ל, קובעת מחלקת היסטוריה, הסתיימה המלחמה בניצחון דחוק, ב"הישג חלקי בלבד של מטרות המלחמה" שהוגדרו לו; מבחינת מדינת ישראל, בכישלון שבאי-מניעת המלחמה ובהפסד בה - מדינות ערב הצליחו להסיג את צה"ל, בהסדרים המדיניים שבעקבות המלחמה, ולהשיג יותר מאשר ללא מלחמה. לפי הנתונים המוסמכים, במהלך הפתיחה של המלחמה נאחזו המצרים בראשי-גשר ששטחם הכולל כ-004,1 קמ"ר. ישראל התכוננה, בתחמושת ובחלפים, לעשרה ימי לחימה )בדלק ובמזון - ל-09 יום(, אך לאחר 18 ימי לחימה איבדו המצרים רק שביעית מהשטח שכבשו ונותרו עם כ-002,1 קמ"ר; הטריז הישראלי במצרים היה כ-006,1 קמ"ר. מ-6 באוקטובר ועד 24 בו נהרגו 2,225 ישראלים, מהם יותר מ-059 במגננה 190) ליום בחמשת הימים הראשונים(; עוד 325 בחמשת הימים הבאים, שבמרכזם המתקפה בגולן; 850 בצליחת התעלה ובפריצה לשטחי מצרים וסוריה; 100 בשתי היממות האחרונות, בין שתי הפסקות-האש. שאר נפגעי צה"ל: 405 פצועים קשה, 1,340 בינוני, 5,500 קל; שליש מהפגזות, כמעט שליש מנשק נגד טנקים, עשירית מהתקפות מהאוויר, שמינית מנשק קל; כ-003 שבויים, מהם 230 במצרים. אלה מספרים צורבים, שאלפי משפחות בישראל לא התאוששו מהם, וכמותם המדינה כולה, אך הרצון לעצום עיניים לעומתם אינו יכול להסביר את החבאת המחקר ההיסטורי. להסבר יש שם אחר: שרון. המחקר מתעד את הפרות הפקודה של שרון, מפקד אוגדה ,143 וחיכוכיו - עד כדי מגעים עקרים להדחתו - עם מפקדו, יורשו בפיקוד הדרום, גונן; עם אלעזר; עם מפקד החזית שהתמנה מעל גונן הכושל, חיים בר-לב, השר ויריבו הפוליטי של יוזם הליכוד שרון. אלה מהמפורסמות, ואפשר ששרון עודנו מתגאה בהתנהגותו, אך החוקרים התרשמו שהמצביא תאב-התהילה נכשל בקריאת הקרב הטקטי, בעיקר בין 9 באוקטובר ל-21 בו. תביעתו הפזיזה לצליחת התעלה מערבה, שעליה גאוותו כמושיע, היתה כהודעת שחיין כי ימהר ויקפוץ ראש לבריכה ריקה. אילו צלחו אוגדות החזית, לא רק ,143 לפני השינוי ביחסי-הכוחות המשוריינים לטובת צה"ל, היו עלולות להישמד ולפתוח בכך לצבא המצרי פירצה גדולה מזרחה. מחלקת היסטוריה הקשיבה להקלטת רשתות הקשר. לדברי חוקריה, "שרון אמנם יכול לטעון שכוונתו שונה ממה שהבין המקשיב להקלטה, אבל ההקלטה קובעת". מדובר בעיקר ברשתות המטכ"ל והפיקוד. המחקר מציין, כי "המידע על אוגדה 143 לוקה בחסר: מצויים רק קטעים מהרשת האוגדתית ואין קטעים מהרשתות החטיבתיות" ומוסיף, בצער חסר-אונים, כי "לא הוגש דו"ח מסכם של אוגדה ,143 ועדיין חסר מידע ממפקדת האוגדה על שיקולים ומהלכים חשובים במערכת הצליחה ואחריה". שרון העדיף לרכז את הסתייגויותיו ממסקנות המחקר ההיסטורי בנספח מיוחד ל"תולדות מלחמת הכיפורים" - עד כאן גרסת צה"ל, ומכאן גרסת שרון. הוא אינו מצורף לכל 500 העותקים שהודפסו ב-29' וזכו להנמכת הסיווג ב-89', אבל ההבדל המעשי אפסי: קצין שלא יטריח את עצמו לספריית מכללה צבאית יתקשה למצוא עותק של תולדות המלחמה, לעיונו החופשי. הדלת סגורה שבעתיים בפני אזרח, או חייל בחובה ובמילואים, המבקש לדעת מה באמת קרה שם, במלחמה. אמרו עליהם, על קציני צה"ל, שהם שבויים בתבנית מחשבתית נוקשה, ושבהכרח יופתעו. מתברר שלא. שמונה שנים, מ-37' ועד שהתמנה לשר הביטחון, פחדו משרון, והוא אכן הגיע; ועוד 18 שנה, מהדחתו ב-38' ועד לבחירתו לראשות הממשלה, פחדו שמא יחזור, והוא אכן חזר. מי ישתטה להתגרות בשרון? לא משה יעלון, וודאי שלא דן הראל. הם יכולים לתכנן מבצעים בעיראק, ולחשב את מהלכי סוריה וחיזבאללה, ולתרגל את סופו של ערפאת; רק לא להסתכן בחרון-אפו של שרון. @ למה בגולן נלחמו רק בסורים?? קרבות עזים ניטשו בחזית הקלטות בין כוחות "מעריב" ללוחמי "ידיעות" מאת:זאב שיף עדכון אחרון - 04:20 13/08/03 למה בגולן לא היתה מלחמת גנרלים?? מאתזאב שיף http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?itemNo=328877&objNo=53936&returnParam=Y הפרסומים הסנסציוניים האחרונים על הקלטות ממלחמת יום הכיפורים, קלעו את הציבור למצב אבסורדי. תחילה גרמו לו "ידיעות אחרונות" ו"מעריב" לתהות מדוע חודש אוקטובר - שבו יצוין יום השנה ה-03 למלחמה - הוקדם והוא חל השנה כבר באוגוסט. מזל שלא הקדימו גם את יום הכיפורים. לאחר מכן הפכו שני העיתונים את היוצרות עם הסיפורים שכל אחד מהם פירסם על פי קלטות שקשרים של האלוף שמואל גונן )גורודיש( במלחמה הצילו )סחבו מרשות צה"ל( ממיפקדתו, שהיתה מיפקדת החזית המצרית. היו שני קשרים, חבריו של גורודיש, אל אחד הגיע "ידיעות" ואל השני "מעריב". אחד העיתונים עשה הכל כדי לשכנע את הציבור שהאלוף גונן לא היה אלא רוצח בפוטנציה, שתיכנן להתנקש בחייו של שר הביטחון משה דיין. הקשר השני הוכיח ש"חברו" גונן לא היה אלא פניקיסט שאיבד את הדרך. עם חברים כאלה לא צריך אויבים. האם שני ה"ידידים" היו עושים לגונן מה שעשו לו היה בחיים? אם ועדת אגרנט עשתה לו עוול, כפי שהוא חשב, אזי הידידים הללו ירו בגבו אחרי מותו. מלחמת הקלטות לא מסתיימת בכך. מזכירת ארגון האלמנות ויתומי צה"ל, פנינה כהן, שבעלה נפל בקרב בסיני בדרך לחילוץ מעוז בודפשט, אמרה כי פרסומי "הקלטות" פתחו מחדש את פצעיהם של בני משפחה שכולים. וכי מה יכולים הם וילדיהם להבין מהפרסומים? שבני משפחותיהם שנפלו במלחמה אולי הושארו פצועים בשטח עד שמתו מאובדן דם, או עד שהמצרים הרגו אותם?; שהפיקוד הבכיר לא טרח לחלץ את יקיריהם כאשר כותרו על ידי הצבא המצרי ונלחמו על חייהם? שכל מה שהעסיק את המפקדים הבכירים היה הכבוד האישי ואיך ייראו בתום המלחמה? שחייהם הוקרבו לשווא? אפשר להבין את הזעזוע והחרדות שהתעוררו אצל משפחות שכולות. האמת, כמובן, שונה. במלחמה אירעו מעשי גבורה והקרבה עצמית לרוב. כדי להיווכח בכך שמי שהוביל את המערכה היו קצינים, די לראות את המספר הגבוה של מפקדי הגדודים שנפלו במלחמה כשהיו בקו הקדמי. במהלך סיפור הקלטות נשכחה העובדה שבמלחמת יום הכיפורים היו שתי חזיתות - בסיני וברמת הגולן. כיצד קרה ש"ביב השופכין" נפרץ רק בחזית אחת, המצרית? גם הצבא הסורי פרץ את החזית ושטף את הרמה בדרכו לירדן. חטיבת "ברק", חטיבה ,188 נשחקה עד תום כמעט. מפקדה, אל"מ יצחק בן שהם, כמה מראשי מטהו ורוב מפקדי הפלוגות נהרגו בקרב הבלימה. מוצבי הגבול כותרו ברובם וביום הראשון למלחמה נפל המוצב החשוב של צה"ל בחרמון. אנשים נהרגו ונשבו והסורים תפסו ציוד אלקטרוני רגיש של המודיעין. כוחות המילואים שבאו לבלום את הסורים כדי שלא יגיעו לכנרת, עלו לחזית באופן מקוטע. ואולם, חרף הזעזוע לא נשמעו מהחזית הצפונית ההכפשות שנשמעו בדרום. שם לא היתה "מלחמת גנרלים". לא שלא היו בחזית הצפון ויכוחים צבאיים מקצועיים או אי הסכמות. אלא שהיו שם שלושה אלופים מנוסים ויציבים באופיים, יצחק חופי, אלוף הפיקוד, דן לנר ומוסה פלד. בתום המלחמה הועלה רפאל איתן לדרגת אלוף. הוא היה היחיד שבספר הזיכרונות שלו תקף אישית את אחד מחבריו ואת שר הביטחון דיין, שאותו תיעב בכל מאודו. מסבירים שבחזית המצרית פרצו מחלוקות משום שגונן היה מינוי חדש ומפקד צעיר. אך ההכפשות נמשכו גם אחרי שמינו מעליו את הרמטכ"ל לשעבר, חיים בר-לב, כמפקד החזית. המריבות וחילוקי הדעות בינו לבין האלוף אריאל שרון, שמעולם לא קיבל מרות ממי שמעליו, לא פסקו גם במבצע צליחת התעלה, כשצה"ל היה בתנופת ניצחון. @ האמריקאים: כיצד אושר הסיוע לישראל?. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80d70859568fdd.jpg)
ספר זיכרונות חדש להנרי קיסינג'ר, שר החוץ האמריקאי לשעבר מאת: נתן גוטמן עדכון אחרון - 14:27 05/10/03 אסור שהערבים ינצחו, אמר קיסינג'ר, והסיועלישראל אושר מאת נתן גוטמן. כתב "הארץ" בארה"ב שר החוץ לשעבר חושף בספר זיכרונות חדש את האירועים שהובילו לשיגור רכבת אווירית אמריקאית עם סיוע צבאי לישראל בזמן מלחמת יום כיפור. קיסינג'ר עם נשיא מצרים לשעבר אנואר סאדאת. תצלום ארכיון
ניקסון רצה הפסקת אש כדי להתחמק מווטרגייט עדכון אחרון - 04:16 05/08/03 שרהחוץ האמריקאי לשעבר, הנרי קיסינג'ר, חושף בספרו גם את ההקשר הפוליטי בארה"ב של אירועי מלחמת יום כיפור, ומתאר את רצונו של הנשיא דאז ריצ'ארד ניקסון, שהיה מסובך כבר בפרשת ווטרגייט, להשיג הפסקת אש במזרח התיכון כדי להסיט את האש ממנו בעניני פנים. "מה שצריך לעשות הוא לעצור את המלחמה", אמר ניקסון לקיסינג'ר ב-7 באוקטובר, "זה יהיה הישג גדול, אחד ההישגים הגדולים מכל. אנשים במדינה שלנו יחשבו שהנשיא הוא ממש קשוח". קיסינג'ר השיב לנשיא כי מוקדם עוד לדבר על כך. ניקסון גם ביקש להשתמש בהזמנתו של נשיא רוסיה ליאוניד ברז'נייב לשיחות במוסקווה ב-91 באוקטובר לשם דיון בהפסקת אש, כאמצעי להסחת דעת הקהל מפרשת ווטרגייט, ולהכריז על הביקור במקביל להחלטה על פשרה עם הדמוקרטים בעניין מסירת המסמכים החשאיים של הפרשה. קיסינג'ר הזהירו כי זה יהיה "אסון", ואמר כי "לא הייתי קושר ענייני מדיניות חוץ לפרשת ווטרגייט". נתן גוטמן http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?itemNo=325765&objNo=53936&returnParam=Y הנרי קיסינג'ר, שר החוץ האמריקאי לשעבר, חושף בספר זכרונות חדש את פעולות הממשל בתקופת מלחמת יום כיפור ואת הניסיונות הבין-גושיים להשיג הפסקת אש. קיסינג'ר מתאר בספר את האירועים שקדמו לשיגורה לישראל של הרכבת האווירית ובה סיוע צבאי, וכן כיצד ביקש נשיא ארה"ב דאז ריצ'רד ניקסון להשיג הפסקת אש במלחמה, על מנת להסיט את תשומת הלב הציבורית מפרשת ווטרגייט שבה היה מעורב. בקטעים מן הספר "משבר: אנטומיה של שני משברי מדיניות חוץ" אשר מתפרסמים בגיליון החדש של המגזין "ניוזוויק", מתאר קיסינג'ר כיצד הוחלט לשגר את הרכבת האווירית: לאחר שהתקבלה הבקשה הישראלית, ב-7 באוקטובר, פנה קיסינג'ר לאלכסנדר הייג, שהיה ראש צוותו של ניקסון, והודיע לו על הבקשה. "האם הישראלים בפאניקה?", שאל הייג, וקיסינג'ר השיב: "כמעט", והמליץ להעביר לישראל ציוד צבאי. "אם הערבים ינצחו", אמר קיסינג'ר, "הם יהפכו לבלתי-אפשריים ולא יהיה שום משא ומתן". הוא גם הזהיר כי סירוב לבקשה הישראלית יגרום שישראל לא תקשיב עוד לארה"ב - "אם נבעט להם בשיניים, לא יהיה להם עוד דבר להפסיד". בספרו קיסינג'ר מספר עוד כי עוד לפני פרוץ המלחמה, הוא קיבל שיחת טלפון מגולדה מאיר, שסיפרה לו על המידע המודיעיני שבידי ישראל, לפיו מתכננות מצרים וסוריה מתקפת פתע. קיסינג'ר טילפן מיד לשגריר ברית המועצות בוואשינגטון, אנטולי דוברינין, וביקש ממנו שבריה"מ תפעיל השפעתה על מדינות ערב כדי למנוע מלחמה. קיסינג'ר ציין באזני השגריר כי יש מידע לפיו פונו אזרחים מדמשק ומקהיר, וביקש להבהיר לו, בשם ישראל, כי אם הפינוי נעשה מחשש להתקפה ישראלית, הרי שאין להם מה לחשוש שכן ישראל אינה מתכוונת לתקוף, "אבל אם המצרים והסורים יתקפו, התגובה הישראלית תהיה חזקה באופן קיצוני". הוא גם ביקש מהשגריר להעביר למוסקווה את המסר כי ישראל מוכנה לשתף פעולה בהרגעת המתיחות. עוד מספר שר החוץ לשעבר בספרו כיצד ניסה כל העת לפעול עם הסובייטים להפסקת הלחימה ולנסיגה לקווים שלפני פרוץ הקרבות, תוך שהוא מזהיר את מוסקווה כי אם לא תשתף פעולה, הרי שכל מדיניות הדטאנט )ההפשרה ביחסים( בין שתי המעצמות, תעמוד בסכנה. @ המקור גרון עמוק מכחיש האם חותנו של נאצר היה סוכן של ישראל מאת: יוסי מלמן עדכון אחרון - 14:29 05/10/03 http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?itemNo=252855&objNo=53936&returnParam=Y
הסוכן המצרי של מלחמת יום הכיפורים הוא אשרף מרוואן, חותנו של נאצר - כך נטען עתה בעיתונות המצרית. הוא הזהיר כי עומדת לפרוץ מלחמה, אך ישראל לא שעתה לאזהרה. מרוואן עצמו מכחיש, ובמוסד, בניגוד לאמ"ן, משוכנעים כי הסוכן הבכיר לא היה כפול ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80d54157e9e20c.jpg) למעלה: מרוואן.
למטה: בצעירותו עם הנשיא סאדאת ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80d54857ef8fb3.jpg)
התשובות שאמ"ן לא מחפש ההקפדה לשמור על זהות הסוכנים והמקורות היא נשמת אפה של כל קהילת מודיעין בעולם. עד כמה קנאים לעניין זה הבריטים תעיד העובדה, שב"פאבליק רקורד אופיס", הגנזך הלאומי שבקיו גארדנס ליד לונדון, אין מפרסמים תיקים ומסמכים העלולים לחשוף את שמם של מי שהיו סוכני ממשלת הוד מלכותה בתקופת מלחמת נפוליאון, לפני כ-002 שנים. גם בישראל משתדלות כל היחידות להפעלת סוכנים - בשירות הביטחון הכללי, באגף המודיעין בצה"ל ובמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים - למלא את הציווי העליון הזה. אבל בשנים האחרונות מתרופפת המשמעת, ושמות של אחדים מהם נחשפו בציבור. זה החל בסוף שנות השמונים ברמיזות על כך, שרפעאת עלי אל גמאל, אזרח מצרי שהתחזה ליהודי ועלה לישראל בשליחות המודיעין המצרי, נחשף בידי השב"כ, נהפך לסוכן כפול, והיה לאחד הסוכנים הטובים ביותר של קהילת המודיעין. אחר כך נחשף, שחוסיין מלך ירדן נפגש בחשאי עם ראש הממשלה גולדה מאיר בסוף ספטמבר 1973 והזהיר אותה מפני סכנת מלחמה קרובה עם מצרים וסוריה. חוסיין לא היה סוכן של ישראל )בצעירותו, בשנות החמישים והשישים, הוא קיבל תשלום מהסי-איי-אי, כמו מנהיגים אחרים בעולם השלישי(. פגישותיו הסודיות עם מנהיגי ישראל נבעו מהבנתו את האינטרסים שלו ושלממלכתו. אבל לבטח הוא היה "מקור", "נכס מודיעיני" ומה שמכונה בעגה המקצועית "סוכן של השפעה". לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין בנובמבר 1995 היו מי שהדליפו, כי אבישי רביב היה סוכן של השב"כ ואף חשפו את שם הצופן שלו -"שמפניה" - שבו השתמשו מפעיליו במבצעי החדרתו להתארגנויות של הימין הקיצוני. כעת, בפעם הראשונה נחשף בתקשורת הזרה מה שמוגדר בה כאחד הנכסים החשובים ביותר שהיו למוסד במצרים - המקור שאישש באוקטובר 1973 את המידע כי צפויה מלחמה. זה שבועות אחדים מתנהל בתקשורת המצרית דיון בשאלה, אם הד"ר אשרף מרוואן, איש עסקים, חתנו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, היה סוכן של ישראל. בישראל מעולם לא פורסם שמו של הסוכן, והדיון סביב מעשיו התייחס תמיד ל"סוכן בכיר" שהיה למוסד במצרים ואשר סיפק לישראל מידע חשוב, ובכלל זה על פרוץ מלחמת יום הכיפורים. מי שעומד מאחורי הפרשה הוא הד"ר אהרן )רוני( ברגמן, המתגורר בבריטניה. ברגמן עזב את ישראל ב-9891 לאחר שהודיע כי יסרב לשרת בשטחים בגלל האינתיפאדה )הראשונה(. הוא היה סגן מפקד גדוד בחיל התותחנים, ולדבריו אין לו שום רקע בקהילת המודיעין של ישראל. מאז השלים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת לונדון הוא עוסק בכתיבת ספרים על הסכסוך במזרח התיכון, ולפני כמה שנים היה מעורב בהפקת סדרת טלוויזיה של הבי-בי-סי לרגל יובל למדינת ישראל. לפני כמה חודשים פירסם בבריטניה ספר ושמו "ההיסטוריה של ישראל". אחד מפרקי הספר תומצת למאמר, שפורסם בספטמבר 2002 בגיליון מיוחד של "ידיעות אחרונות" לציון 29 שנים למלחמת יום הכיפורים. באותו מאמר נתן ברגמן רמזים בסוכן. בין היתר נכתב, כי היה קרוב משפחה של נשיא מצרים נאצר וכי מפעיליו מהמוסד קראו לו "המחותן". המאמר בעיתון לא עורר הד ציבורי בישראל. במצרים, לעומת זאת, מיהרו לעוט על רמיזותיו של ברגמן, הקלות לפענוח, וחשפו כי מדובר באשרף מרוואן. ברגמן גם התראיין לתקשורת המצרית ואישר, כי מרוואן אכן היה סוכן של ישראל, אבל בעצם היה סוכן כפול שהונה את ישראל ואיפשר למצרים ולסורים להפתיע אותה במלחמת יום הכיפורים. אשרף מרוואן, יליד ,1944 בן למשפחה מצרית מכובדת, שלמד בבריטניה וקיבל תואר דוקטור בלימודי כלכלה, התחתן בשנות השישים עם מונה, בתו השלישית של הנשיא נאצר. הנישואים קירבו אותו לחוגו הפנימי ביותר של הנשיא. הוא זכה למעמד של שגריר נודד, שיצא לשליחויות דיפלומטיות עדינות בעולם. בתקשורת של סוף שנות השישים וראשית שנות השבעים הוא מוזכר כמי ששימש ראש לשכת הנשיאות, ולפעמים אף צוין שהיה מתאם מטעם הנשיא עם שירותי הביון של מצרים. לפי אותם פרסומים זרים, הסוכן הבכיר גויס בידי ישראל, ככל הנראה ב-9691. המפתיע הוא, שהסוכן הציע את שירותיו ביוזמתו. יום אחד הוא נכנס לשגרירות ישראל ברובע קנסינגטון בלונדון והציע לספק מידע. משימת הפעלתו, לפי הפרסומים הזרים, הוטלה על המוסד. אפשר להניח, כי קודם לכן נעשתה עבודת בדיקה יסודית. סוכן מתנדב מעורר מטבעו חשד רב בנוגע למניעיו, במיוחד אם הוא מקושר היטב לשלטון ונראה שיש לו נגישות למידע סודי. החשש הגדול הוא, שהמתנדב נשלח על ידי מודיעין האויב ותכליתו לשמש סוכן כפול כדי להזרים מידע כוזב. משהסתיימה הבדיקה באו למסקנה, כי המתנדב החדש "כשר". בין היתר התברר, כי מניעיו אינם כספיים בלבד ונבעו גם משילוב של סיבות אידיאולוגיות-פוליטיות ומשפחתיות. אם אכן היה אשרף מרוואן סוכן של המוסד, כפי שנטען בעיתונות המצרית, סביר להניח שהוא זכה לתגמול נכבד. אפשר גם להניח, כי בהיותו איש אמיד הוא לא נזקק לתשלום הוצאות בעבור נסיעותיו לפגישות עם מפעילו )במקרים כאלה מקובל לקיים את הקשר בעזרת מפעיל אחד קבוע(. כמי שהיה יכול לבוא ולצאת במצרים בלי קשיים מיותרים, סביר להניח שהפעלתו לא עוררה בעיות רבות וכי המפגשים התקיימו בבירות אירופיות. בעד שירותיו של סוכן רב ערך שכזה מוכן המוסד לשלם עשרות אלפי דולרים ואף מאות אלפי דולרים. העסקה היא לרוב תשלום תמורת מידע בהתאם לערכו. במאי 1973 דיווח הסוכן הבכיר, שבחסות תמרון צבאי מתכוונת מצרים לצאת למלחמה. בהוראת הרמטכ"ל אז דוד אלעזר )ובניגוד לעמדת שר הביטחון משה דיין( גייסה ישראל מילואים, שהטילו נטל כבד ולא צפוי על תקציבה. המצרים לא יצאו למלחמה, ואז גם נזרעו זרעי הפורענות, שהובילו לכישלון המודיעין כעבור חצי שנה. בדיעבד, פרשת מאי '73 שימשה תחמושת בידי ראש אמ"ן אז האלוף אלי זעירא, שוועדת החקירה הממלכתית בראשות השופט שמעון אגרנט ראתה בו אחראי לכישלון המודיעיני; הוא טען, כי סוכן המוסד היה בעצם סוכן כפול, וכבר אז הזרים מידע מוטעה כדי להרדים את המודיעין הישראלי, בבחינת קריאת "זאב זאב". זמן מה לפני מלחמת יום הכיפורים סיפק הסוכן הבכיר את הסחורה שלשמה גויס והופעל. הוא מסר את ההתרעה המיוחלת למלחמה, תוך כדי ציון המועד המשוער לפתיחתה. זאת היתה התרעת אמת. אבל המידע שלו נתקל ב"קונצפציה", שהתפתחה בעיקר באמ"ן, כי המצרים לא ייצאו למלחמה לבדם וסיכוייהם לצאת למלחמה מתואמת עם הסורים קלושים, ובכל מקרה לא יעזו לפתוח במתקפה כל עוד אין להם יכולת טילית שתנטרל את העליונות האווירית של ישראל. וכך, למרות כל הסימנים המעידים שנצברו באמ"ן ובמוסד ולמרות המידע של המלך חוסיין ושל הסוכן המצרי הבכיר, דבקו זעירא וראש חטיבת המחקר תא"ל אריה שליו בהנחה, שכמו במאי '73 ההכנות שהצבא המצרי עושה ממערב לתעלת סואץ מכוונות לתמרון ולא יתגלגלו לכדי מלחמה. ראש המוסד צבי זמיר, שסבר אחרת, החליט לטוס לפגישה מיוחדת עם הסוכן באירופה כדי להשיג ראיה שתסתור את גרסתו של ראש אמ"ן. זמיר ועמו המפעיל טסו לפגישה ב-5 באוקטובר, ביום שישי. הוא נועד עם הסוכן ביום שישי בערב, ומיהר להתקשר לראש לשכתו, פרדי עיני, להודיע לו בצופן שנקבע מראש את המלים שכבר היו למושג: מחר תפרוץ מלחמה. אף על פי כן הופתעה ישראל מהמתקפה המשולבת של צבאות מצרים וסוריה. לאחר המלחמה מינתה ממשלת גולדה מאיר את ועדת אגרנט לחקור את הסיבות למחדל )כתב המינוי הותנה במגבלות, שנועדו בעצם לטהר את הדרג המדיני ולהטיל את האחריות על הדרג הצבאי(. במשך דיוני הוועדה, כדי להסיר מעליו את האחריות או לפחות לחלוק אותה עם המוסד, השמיע ראש אמ"ן זעירא את הערכתו, כי הסוכן הבכיר של המוסד היה סוכן כפול, שהונה את ישראל. הוא סיפק מפעם לפעם מידע אמיתי, כדי לרכוש את אמון מפעיליו, אך מטרתו היתה לשטות בהם. אף שוועדת אגרנט לא קיבלה את הסבריו של זעירא, הוא הצליח לטעת בהם ספקות בנוגע למהימנות הסוכן הבכיר. הספקות כירסמו גם בבכירים בקהילת המודיעין. לא רק באמ"ן, אלא גם בארגונים אחרים כמו השב"כ, ואפילו במוסד עצמו. צבי זמיר עצמו דבק בעמדתו, כי הסוכן לא היה כפול וכי המידע שסיפק היה אמיתי ומדויק. למסקנה זו הגיעה גם ועדה מיוחדת שמונתה במוסד לבדוק את הסוגיה. בוועדה השתתפו מפעילו של הסוכן, אנשי מחקר ומבצעים ומומחים למודיעין. כל פרשת הפעלתו מרגע גיוסו, כל דו"חות המפעילים, כל מבצעי ההפעלה, כל הערכות המחקר שנסמכו על המידע שלו נבדקו היטב שוב ושוב. לוועדת הבדיקה, כמו לרוב מי שמכירים את הפרשה, ברור, כי הסוכן לא היה כפול. הוא לא הונה ולא כיזב. האחריות לכישלון של המודיעין במלחמה היא של מומחי המודיעין, בעיקר אנשי המחקר של אמ"ן ובראשם אריה שליו ואלי זעירא. השבוע סירב צבי זמיר להגיב על העניין ואמר: "פורסמו הרבה סיפורים, ואין לי שום כוונה להתייחס אליהם". אבל עתה, כאמור, בא אהרן ברגמן ובספרו, כמו בראיון שנתן ל"אל אהרם", מאמץ שוב את תזת הסוכן הכפול מבית מדרשו של אלי זעירא. בראיון לכתבת חלוד אל גמאל, שפורסם ב-22 בדצמבר, נשאל ברגמן, מדוע לא הזכיר את שמו של הסוכן בספרו. תשובתו היתה )בתרגום ממר"י "בספרי הקפדתי מאוד שלא להזכיר את שמו. לא אמרתי אפילו שהאדם הנזכר הוא בעלה של בתו של עבד אל נאצר. אבל אמרתי שלאדם הזה יש קירבה לנאצר. אשרף מרוואן אמר בראיון שפורסם באחרונה שהסיפור שלי הוא דמיון בלשי טיפשי או משהו כזה, אולם עלי להגן על שמי הטוב כהיסטוריון ולא אוכל לקבל דבר שכזה. האיש שכונה 'בעלה של הבת' בספרי הוא אשרף מרוואן. הוא המרגל שעליו דיברתי והוא היה מרגל כפול... אני אחד מגדולי מעריציו. אני חושב שהוא היה מרגל לדוגמה. הוא היה מרגל מקצועי ביותר. הוא הצליח להונות את ישראל. הוא האדם שיותר מכל אדם אחר נזקפת לזכותו הצלחתה של מצרים לרמות את ישראל לפני מלחמת אוקטובר ."1973 אשרף מרוואן עצמו הכחיש את הטענה נגדו בראיון לעיתון "סאות אל אומה". זה שנים רבות הוא מחלק את זמנו בין לונדון למצרים. הוא איש עסקים בינלאומי, ובבעלותו 3% ממניות קבוצת הכדורגל הנודעת צ'לסי. במחצית השנייה של שנות השמונים היה מעורב במאבקי ההשתלטות של אנשי עסקים על חנות הכלבו היוקרתית "הרודס". הוא חבר לאיש העסקים הבריטי טייני רולנד )גם הוא ידיד לישראל וסייע לביטחונה בעיקר במבצעים באפריקה, במיוחד בסודאן( ולאיש העסקים המצרי מוחמד אל פאייד. השלושה פעלו במשותף, אך אחר כך נפרדו דרכיהם. אל פאייד, שהשתלט על הרודס, ואשרף מרוואן נהפכו ליריבים עזים, הטיחו האשמות הדדיות ואיימו להגיש תביעות דיבה איש נגד רעהו. ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
06:07 06.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
60. המשך כתבות בהארץ: ''סיפורי לוחמים''............
בתגובה להודעה מספר 59
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 06.10.03 בשעה 06:13 בברכה, פילוביץ שחף
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80d36555ffc79a.jpg) מעיתוני התקופה העמודים הראשונים של "הארץ" מגיליונות ימי המלחמה הראשונים. http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?itemNo=346766&objNo=53936&returnParam=Y
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80e9f86bc91851.jpg)
@ המלחמה בקצה הציפורן מפנקס הרישומים של גד אולמן, המעצב הגרפי של "הארץ" בתקופת המלחמה. http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?itemNo=347114+&objNo=53936&returnParam=Y סיפורי לוחמים
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80e83f69f93ed6.jpg)
@ הכריזמה של ארבינקא האפור, אף אחד בגדוד לא חלם שדווקא ארוין לביא יהיה הגיבור של מלחמת יוםכיפור. עד אותו רגע שהמג"ד נהרג והוא נקרא להחליף אותו. עדכון אחרון - 10:27 01/10/03 מאת: אביחי בקר http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?itemNo=346016&objNo=53936&returnParam=Y אף אחד בגדוד לא חלם שדווקא ארוין לביא יהיה הגיבור של מלחמת יום כיפור. עד אותו רגע שהמג"ד נהרג והוא נקרא להחליף אותו. ארוין לביא בגבעת המג"ד, אוקטובר 73.' ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80e8a96a7db8b7.jpg) יתכן שאני בא לידי ביטוי מלא רק במצבי לחץ, בעתות מלחמה; השגרה גומרת אותי.
סרן ארוין לביא היה סמג"ד חיוור. לא די שסגן מפקד גדוד הוא תפקיד כפוי טובה ומתסכל, שברוב המקרים מנוטרל מהתחום המבצעי ואחראי על ענייני מינהלה, לביא, כך נראה, חש דווקא בנוח במרחב הפעולה המצומצם שניתן לו. אין הכוונה לומר, חלילה, שהיה גרוע: סביר להניח כי העניינים שעליהם היה מופקד התנהלו ללא דופי, הבעיה רק שאנחנו, חבורת המ"פים של גדוד 12 בגולני, לא הרגשנו בקיומו. לא ראינו בו מקור סמכות ובוודאי לא דמות הרואית. נוצרה אפילו סתירה משוועת שהתקשינו ליישב בין ארוין שאנחנו הכרנו, זה המתנהל בעצלתיים, לבין הרקורד המרשים שנזקף לזכותו בתפקידו הקודם, כשהיה מ"פ ג' בגדוד 13. בליל הסדר אפריל ,'70 בעיצומה של מלחמת ההתשה, פשטה יחידה מצרית מובחרת ובה כ-06 חיילים על מגף ג' - הדרומי שבמעוזים בפתחת המיתלה. חוליית החוד המצרית כבר החלה בטיפוס על הסוללה כשמגיני המעוז הבחינו בתוקפים, ומכת האש המהירה והנמרצת שלהם הדפה את המצרים ואילצה אותם לסגת אל מעבר לתעלה כשהם משאירים בשטח חמש גופות, כלי נשק וציוד רב. לכוחותינו לא היו נפגעים. באיגרת ללוחמי האוגדה שכתב אז האלוף שלמה להט, מפקד הכוחות המשורינים בסיני, הוא ציין לשבח את פעולתם של "ארוין מפקד המעוז ולוחמיו": "גיליתם עירנות רבה, תושייה ורוח לחימה למופת". שלמה גורן, הרב הצבאי הראשי לצה"ל, הוסיף ברכה על דפי הגדה מהודרת שהעניק לסגן ארוין לייבוביץ )כך נקרא לפני שעיברת את שם משפחתו "כן יאבדו כל אויבך, ה' עמך גיבור המעוז שהביא שמחה לעם בהכותו במצרים. בגדול זרועך ידומו כאבן". כך היה בקרב, ואילו באימונים הוא תפס מקום ראשון בחטיבה בבוחן פלוגה. אין קצין שלא היה מאחל לעצמו הישגים דומים, אבל שלוש שנים לאחר כל הנפלאות הללו לא נותרו עקבות מארוין המהולל. המבטא ההונגרי הכבד הפך מושא לבדיחות, גם קומתו הנמוכה, 1.62 מטר בסך הכל, היתה מטרה לעקיצות. מכאן ועד שהודבק לו הכינוי "ארבינקא", כשמה של דמות סטירית שברא אפרים קישון, הדרך היתה קצרה. לביא, מצידו, לא עשה דבר להפריך את הרושם שנוצר. אדרבה, את עיקר זמנו בילה במחיצת מ"פ מפקדה, הרס"ר וצוות המטבח. העיניים לפיכך נישאו כולן אל המג"ד הריכוזי והקפדן, סא"ל יעקב )יענקלה( שחר. ביום הרביעי למלחמת יום כיפור, התשעה באוקטובר, הוביל שחר את פלוגה א' של הגדוד להסתערות על כוח קומנדו סורי שנשלח לתקוע טריז בצפון רמת הגולן. הקרב העקוב מדם התקיים בשדה עגבניות ממזרח לבוקעתא, האויב ספג עשרות רבות של אבדות. לנו היו חמישה הרוגים, בתוכם, לבנו החסיר פעימה, יענקלה - האבא של הגדוד. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80e8af6a921072.jpg) ארוין לביא. מנהל חברה בת של צים, לא מרגיש מקופח צילום: ירון קמינסקי.
מח"ט גולני, אמיר דרורי, זימן אליו את לביא שנתקע בלי מעש בתל בנטל והפקיד בידיו את הגדוד. ארבע הפלוגות של גדוד 12 היו פזורות באותו זמן כל אחת לגורלה באזור אחר. רק קרא ארוין בקשר, שקט ובוטח כאילו מה בכך - היה זה קול ענות גבורה. הוא לא הירבה לדבר, אבל המלים הספורות הספיקו. שוםמעשה לא נדרש ממנו כדי שכולנו, מראשון המ"פים עד אחרון הרובאים, נגיב על דבריו בעיניים בורקות. ארוין הקטן הניף את שרביט הפיקוד, ואף שלא ראינו אותו פנים אל פנים, בו-במקום הוא חולל קסם ששום אקדמיה צבאית לא מסוגלת להנחיל. שלושים שנה אחרי שהלכנו אחריו בעיניים פקוחות, מפגן המנהיגות שלו תחת אש עדיין צרוב בנו, הילדים של ארוין. "אני אגיד לך למה הוא דומה בעיני", אומר יוסי בירן, בעבר בידרמן, שהיה באוקטובר '73 קצין המבצעים של הגדוד, והיום יועץ ארגוני. "יש סרט יוצא מן הכלל, 'גיבור מזדמן' עם דסטין הופמן, שמגלם מין טיפוס אפור שכשהוא הולך ברחוב איש לא שם לב אליו. יום אחד, כשמתרסק מטוס והוא בסביבה, הוא חירף את נפשו, נכנס פנימה אל הבעירה, העמיס את הניצולים על הגב ובקור רוח חילץ אותם מהסכנה. כשגמר את שלו, האלמוני הסתלק בלי לעשות עניין ובלי לצפות לתודה. את התהילה, שלא במפתיע, קטף כבר איזשהו מתחזה שהתקשורת טיפחה". המקרה של ארוין לביא דומה, אומר בירן. "נפל עליו תיק ענק והוא עמד באתגר. הוא לא יצא מגדרו, הוא לא התחיל לזרוק פקודות בשבעה דציבלים יותר גבוהים, את ההתעלות שלו אני לא מסוגל לחבר לאירועים קודמים שהייתי עד להם, אבל זה פשוט קרה. כבר היו דברים מעולם, לא פעם ולא פעמיים, שמפקדים התחלפו תוך כדי לחימה, גם הסמג"ד שלי בשל"ג חווה אירוע דומה כשהייתי מג"ד 12 ונפצעתי בביירות, אלא שהסיפור של ארוין, בגלל נתוני הפתיחה, הוא דרמטי במיוחד. הוא גרם לגדוד להיות שלו, גם בשיא הלחץ לא היה לחץ, שום צעקות, ארגון לא יכול לפעול ככה אלא אם הראש שלו הוא כזה". הקרב שנשכח הוא נולד בשנת '47 בחבל טרנסילווניה שברומניה, בבית דיברו הונגרית. אמו נכלאה באושוויץ, שם נרצח בעלה, ושרדה. אביו, שאיבד אשה ושני עוללים, עבר את מאטהאוזן ואת בוכנוואלד. אחרי המלחמה כאב פגש בכאב והם התחתנו. כשארוין היה בן 12 עלתה המשפחה לישראל על סיפון האונייה "אורורה" שיצאה מנפולי. הוא לא ישכח איך לקראת סוף ההפלגה, כשאורות העיר חיפה נשקפו מנגד, עלו כולם לסיפון וכשהם חנוקים מדמעות שרו "התקווה". הם השתקעו בצפת, האב שהיה ברומניה בעליה של מנסרה היה לעובד כפיים בסולל בונה, ובצר להם שלחו את ארוין עד לקיבוץ לוחמי הגטאות, שירווח. בשבילו היו אלה שש שנים מאושרות. כשהתגייס ונשר מקורס טיס הוא נשלח לחטיבת גולני, שנחשבה אז ארץ גזרה. במלחמת ששת הימים הוא היה צוער בבה"ד ,1 בקרבות של ממש לא השתתף. כשנגמר קורס הקצינים הוא סופח לסיירת "אגוז" שאך זה נוסדה. כעבור זמן חזר לגולני והתמנה למ"פ. לאחר שלב הבלימה ברמת הגולן עבר צה"ל ב-11 באוקטובר למתקפה. במסדר היציאה ארוין לא דיבר גבוהה-גבוהה ולא התרברב, הוא היה מדוד ושקול. בגזרת הגדוד שלנו ההבקעה היתה קלה מהצפוי: ג'ובתא אל-חשב נפלה ללא התנגדות, הגבעה המרוקאית נמצאה ריקה. אל מזרעת בית ג'אן, הנקודה העמוקה ביותר בשטח סוריה שאליה הגיע צה"ל בצפון-מזרחה של החזית, נכנס ארוין ביום שישי בלילה. על מפה בקנה מידה 1:50,000 הוא תיכנן כיצד להחזיק בשטח, ובעוד מועד זיהה כמעט את כל נקודות התורפה. כבר למחרת עם שחר, שבת, נפתחה התקפת הנגד הראשונה. המטכ"ל הסורי הטיל למערכה המכרעת במזרעת בית ג'אן, 30 ק"מ מפאתי דמשק, את יחידת העילית שלו, את חיילי המשמר הנשיאותי של אחי הנשיא ריפעת אסד, בגיבוי ארטילריה וטנקי ,T72 הדגם המתקדם ביותר. גם כשנהדפה ההתקפה הם לא הירפו, והיו נחושים לחזור על ניסיון הכיבוש פעם ועוד פעם, גל אחר גל, בשילוב חי"ר ושריון או בהסתננות יחידים, בצליפות, ובמארבים. כל יום לחימה נמשך כשמונה שעות רצופות. 11 מלוחמי הגדוד נהרגו בהתכתשות שהתנהלה מטווחים קצרים, לסורים הפכה הפינה ההיא לבית קברות המוני, לא מעט הודות לכוח טנקים מאולתר בפיקודו של אלי גבע, שנחשב כבר לבן בית בגדוד. ערמות כלי הנשק שהשאירו נפגעי המשמר הסורי - רובי קלצ'ניקוב, מטולי אר-פי-ג'י ומקלעי אר-פי-די - נאספו במהירות, והחליפו את העוזים, הרומ"טים והבזוקות, שהוטלו הצידה באין דורש. למרות חשיבותו של הקרב על הכפר, בספרות על מלחמת יום כיפור אין לו אזכור. חטיבת גולני, שמפנה את הזרקור אל אתוס החרמון ובעצם מעניקה לו בלעדיות במורשתה, מתעלמת מקרבות מזרעת בית ג'אן שאפשר רק להתקנא בתוצאותיהם. מתברר שכדי להיכנס לקאנון גם קרבות זקוקים לקידום מכירות, לדוברות וליחסי ציבור. לזכותו או לגנותו של ארוין לביא, הוא לא מכבש של יחצ"נות. מופת של לויאליות מגבעת המג"ד הצופה אל הפלוגות שנערכו בהגנה הוא שלט היטב בנעשה ונהג בגדוד כאילו הוא מנצח תזמורת. "השלווה הסטואית שארוין הקרין היתה המפתח להצלחה", אומר דוד )בנזי( בר זוהר, מנהל תיכון עירוני ז' ביפו, שהוביל את פלוגה ג' מאז נפצעו המ"פ )אני( והסמ"פ )סגן השר וחבר הכנסת מיכאל רצון(. "הייתי חדש בתפקיד, הרוגע שהוא נטע בי - יותר מזה לא יכולתי לאחל לעצמי. היכולת שלו לשלוט בנו ולכוון אותנו באמצעות הקשר זאת כבר אמנות. גם כשהוא לא היה לידי, בשיאן של התקפות עלינו, יכולתי לחוש אותו ולשאוב ממנו עידוד". בר זוהר למד לקח מהמלחמה ההיא, "נהפכתי לסקפטי בהתייחסות שלי לאנשים כריזמטים. המטאורים ובעלי החזות המרשימה שמדברים מלים ארוכות ומפוצצות, מרביתם כשלו. אפילו שהם קצת נמוכים ולמרות שיש להם מבטא כבד, את אוקטובר '73 עברנו רק הודות לארוין ולדומיו". ניכר על פקודיו של לביא שהם ששים לדבר בו, כאילו פורעים בכך חוב של כבוד. ברוך אלעד )הכט(, מ"פ א' והיום מנכ"ל חברת הבנייה רולן, משמיע עקיצה בנוגע ליצירת מיתוסים. "העמידה במזרעת בית ג'אן לא נחשבת כי לא הצלחנו לספוג מספיק אבדות וגם כי לחם שם אדם צנוע שהחיצוניות שלו לא מסגירה את תעצומות הנפש שהוא ניחן בהן, ושהוא והמ"פים שהיו תחתיו לא נופפו לראווה במעשיהם כדי לשווק את עצמם. התוצאה של אותה ענווה היא שאחרים, שאני לא טוען שהם לא עשו דבר, התבלטו על חשבונו. "ארוין הוא גם הוכחה לכך שאין לנו יכולת ממשית לנבא מי יגבר תחת אש ומי לא. ההפתעה לשני הכיוונים היא אין סופית. המגע איתו בשגרה הרי לא נתן לנו שום אינדיקציה על מה שקרה למעשה בשעת מבחן, והמדהים הוא שארוין לא היה צריך אפילו להתאמץ. זה יצא לו מהשרוול". העדר הברק של ארוין בשיגרה נהפך במצבים הקריטיים ביותר שזימנה המלחמה לכריזמה. איש קטן ענק הוא היה, ובראי הזמן אף למעלה מזה. אבי רונן, מנהל האגף לרישום מפעלים בטחוניים במשרד הפנים, ובשעתו מ"פ מסייעת, עמד באגף שעליו התנפצו במזרעת בית-ג'אן מרבית התקפות הנגד. "אני לא זוכר ממנו לא הרמת קול ולא התלהמות. הוא הקפיד להשאיר לנו, המ"פים, חופש פעולה מלא. את ההכוונה שלו אותנו מגבעת המג"ד הוא עשה בעדינות, בחוכמה ובאבהות. דבר שאיפשר לנו לתפקד בשיא המתח עם חיוך. העוצמה שהפעילו הסורים והעקשנות שהם גילו, היה בהם מסר חד פעמי, עד כמה הפינה ההיא קריטית לגביהם ולמרות זאת מטר הם לא הזיזו אותנו. הדברים לא קרו מעצמם. להצלחה הזאת יש כתובת ברורה". דקות ספורות לפני הפסקת האש נהרג מפגיעת פגז הסמג"ד של ארוין, אהוד בר סבר, שהספיק לשרת בתפקיד פחות משבועיים. חלפו עוד ארבעה ימים עד שגדוד 12 ירד מרמת הגולן להתארגנות קצרה בחורשת טל. לתדהמת המ"פים נודע כי לגדוד מונה מפקד חדש, אנונימי, שלא ידע את המלחמה, בעוד שארוין עושה הנפלאות ישוב לתפקידו הקודם. "שתפו איתו פעולה, לי אין בעיה לזוז הצידה", ביקש ארוין לצנן את הסערה המתרגשת. "בשום פנים ואופן", ענו לו, "המג"ד שלנו זה אתה בלבד". המ"פים עמדו בפני מרד. המחאות לא הועילו. פה ושם, כדי לפרוק את הזעם על ההחלטה השרירותית, היו שהפגינו יחס עוין אל המפקד החדש. בעת ישיבת מג"ד היה מ"פ א' פורס בהפגנתיות עיתון ומתעמק בו כשרגליו על השולחן. ארוין, שהיה ביכולתו לנצל לצרכיו את המצב ולנהל את הגדוד מאחורי הקלעים, היה מופת של לויאליות. מה התחולל בלבו אין לדעת, אבל הרובאים לא שכחו לו את השבועיים שבהם קנה את עולמו, והמשיכו לפנות אליו בתואר "המג"ד". לא מרגיש מקופח למג"ד 12 הוא התמנה כדת וכדין כעבור שנה וחצי, למד בפריס ב"אקול סופרייר דה גר", ובשנת '81 קיבל את הפיקוד על החטיבה. "גם אז לא הייתי חביב הקהל ולא אמרו עלי 'זה יהיה רמטכ"ל הבא'", אומר לביא. "נחשבתי לאפור, לא היתה מעלי הילה, פרצה מלחמת לבנון וחוות הדעת השתנו מקצה אל קצה. יתכן שאני בא לידי ביטוי מלא רק במצבי לחץ, בעתות מלחמה, שאז לפוזות אין מקום. השגרה גומרת אותי". תפקודה של גולני בלבנון היה מנקודות האור של המלחמה השנויה כל כך במחלוקת. אחר כך הוא פיקד עוצבת הגליל, והשתחרר בדרגת תת-אלוף. לאלה שאומרים לו "קיפחו אותך" הוא נוהג להשיב, "ההורים שלי, שעברו את השואה, לא תיארו לעצמם שהבן שלהם יהיה גנרל בצבא של יהודים". כשפרש מצה"ל לא המתין לו שום כיבוד. הוא ייסד חברת בנייה, בתקווה שנכזבה להיבנות מהבום של העלייה מחבר המדינות. אחרי הכישלון נסע בשליחות יולי עופר להונגריה, הקים בתי מלון והרחיב קניונים, ומאז שחזר לישראל הוא מנהל את "תימ", חברה בת של צים שעניינה הובלה יבשתית. נשוי ואב לשניים, סב לאחד, את תהילתו - שאותה לא הפך לאומנותו - יודע רק קומץ. כשיזם ואירגן כנס של הגדוד לציון 20 שנה למלחמה, ארוין שמול הקומנדו הסורי במזרעת בית ג'אן לא מיצמץ, הפעם הזיע מגודל ההתרגשות.
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80ebb16d1274c0.jpg) @ בדרך לאיסמעיליה החליט סמל המחלקה יעלון לחזור לגדוד 50 ארבעה חברי מטכ"ל מספרים מה עשתה להם מלחמת יום כיפור. 05/10/03 11:02 - מאת: עמוס הראל http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?itemNo=346703&objNo=53936&returnParam=Y
משה יעלון בדיוק נבחר למזכיר קיבוץ ודן חלוץ התכונן ללימודים באוניברסיטה. שניהם חזרו לשירות כדי למלא את שורות יחידותיהם המרוסקות. ידידיה יערי, שצילם סרטים, חזר לשירות כי הרגיש שהמדינה הולכת לאבדון. דווקא גיל רגב עזב שירות בקבע לטובת קריירה חקלאית בגלל האכזבה מההנהגה. ארבעה חברי מטכ"ל מספרים מה עשתה להם מלחמת יום הכיפורים ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80e5d8678fbcb4.jpg) גב משמאל, עומד לפניו חלוץ, במסיבה בטייסת שנה לאחר מלחמת יום הכיפורים. "החזקנו מעצמנו כטייסת הכי טובה בעולם". למטה: רגב וחלוץ כיום. תצלום רפרודוקציה: ניר כפרי
הנתון הבא עשוי להישמע מפתיע במקצת: כמחצית מחברי המטה הכללי של צה"ל כיום לא השתתפו במלחמת יום הכיפורים. הם חוו את החוויה הטראומטית ביותר של ישראל )והמשפיעה ביותר על עיצוב גישתה הביטחונית עד היום( כתלמידי תיכון. אלופים אחרים היו באותה מלחמה חיילים או קצינים זוטרים בשירות סדיר. אבל החברים הוותיקים יותר במטכ"ל הספיקו לחוות אותה מכיוון אחר. שלושה מבכיריו - הרמטכ"ל, רב-אלוף משה )בוגי( יעלון, מפקד חיל האוויר האלוף דן חלוץ, ומפקד חיל הים האלוף ידידיה )דידי( יערי - גויסו למלחמה באוקטובר 1973 כאנשי מילואים. אלוף נוסף, ראש אכ"א גיל רגב, השתחרר בתום המלחמה משירות קבע בחיל האוויר ורק מלחמת לבנון החזירה אותו לשירות. ארבעתם זוכרים בפירוט ובלי קושי את השתלשלות האירועים שהחלה ביום הכיפורים לפני שלושים שנה. "המלחמה", אומר גיל רגב, "היתה האירוע המשמעותי ביותר בחיי הבוגרים". אבל כל אחד מהם הסיק ממנה מסקנות אחרות. יעלון ויערי מדברים על חשיבות הטלת הספק באבחנות המפקדים, חלוץ מדגיש את ההרתעה כגורם היחיד שיבטיח את קיומה של ישראל. רגב זוכר את החללים הרבים בטייסת שלו, אבל מודה שמגיחות הקרב "אפילו נהנינו. היה בזה גם 'פאן'". יעלון וחלוץ חזרו לשירות כדי למלא את השורות ביחידותיהם שנפגעו )יעלון בגדוד ,50 חלוץ בטייסת "האחת"(, אבל הרמטכ"ל אומר שעד מינויו לאלוף משנה סבר כל פעם שישתחרר מיד בסיום התפקיד הבא. יערי החליט לחזור, בניגוד לדעת חבריו ליחידה, כי חש ש"הארץ שלי הולכת לאבדון". רגב, לעומתו, בחר בקריירה חקלאית "כי היתה תחושה שמיצינו את זה. אין לכם מה למכור לי". משה יעלון קודם כל הגשמה יעלון התגייס לנח"ל בנובמבר .1968 המ"פ מגדוד ,50 נחמיה תמרי, זיהה ביעלון פוטנציאל מתאים לקצונה, אבל סמל המחלקה חש מחויבות רבה יותר לגרעין הנח"ל שיועד לקיבוץ גרופית בערבה. יעלון, שהספיק להשתתף ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80e69668723dbb.jpg)
יעלוןכרמטכ"ל)מימין( ולאחר שובו לשירות קבע. "חטפנו הפצצות של מטוסים מצריים וראינו מטוסים שלנו נופלים. היתה תחושה של חורבן" תצלום: אבי שמחוני-דו"צ. במלחמת ההתשה בסיני ובמרדפים בבקעת הירדן, בחר בקיבוץ כי "זה היה סדר העדיפויות אז. קודם כל הגשמה בקיבוץ. תפישת העולם היתה שביטחונית, הגענו אל המנוחה והנחלה. מלחמת ששת הימים, שהצטערתי שהחמצתי, נתפשה כמלחמה האחרונה", הוא אומר. בראש השנה תשל"ד (1973) נבחר יעלון למזכיר קיבוץ גרופית. ביום הכיפורים גויס עם חטיבת צנחני המילואים של דני מט. "המלחמה היתה הפתעה טוטלית. המתנו כמה ימים על הציוד ב)מחנה( סירקין וזו היתה התקופה הכי קשה במלחמה, כי התחילו הבשורות. שמענו שגדוד 50 נסוג בלילה, רגלית, מקו המעוזים שנפרץ בגולן וחשבנו שזה לא יכול להיות". כעבור ימים אחדים נשלחה החטיבה לסיני, שם היתה הראשונה שצלחה את התעלה עם אוגדת שרון. לצליחה קדמו כמה ימי התחפרות משני צדי ציר "עכביש". "חטפנו הפצצות של מטוסים מצריים וראינו מטוסים שלנו נופלים מאש נ"מ ושוב לא האמנו שזה אפשרי. היתה תחושה של חורבן". ההרגשה השתנתה עם צליחת התעלה, שבעקבותיה התקדם הגדוד לאיסמעיליה ואחר כך, בעקבות שינוי בתוכניות, לסואץ )יעלון: "הגדוד שלי היה זה שלא הסתבך"(. יעלון שירת ברציפות במילואים עד פברואר ,1974 אבל מהמלחמה יצאה הפלוגה שלו בפצעים קלים יחסית. "היה לנו רק הרוג אחד. זו היתה גם פונקציה של פיקוד טוב, מהמ"מ ועד המג"ד". אחרי חציית התעלה, בכפר מצרי בדרך לאיסמעיליה, "קיבלתי החלטה שאני מציע את עצמי לחזור כמ"מ לגדוד 50 לשנה אחת. זה היה בגלל המצב הכללי במדינה וגם על רקע הדיווחים הקשים על מה שקרה לגדוד". בדרך חזרה מהחופשה הראשונה הוא עבר במפקדת גדוד 50 וביקש להיפגש עם המג"ד, יורם יאיר )יה-יה(. יאיר, שהכיר אותו מהסדיר, הסכים לקבלו. באפריל התגייס מחדש ויצא לקורס קצינים. תפקידו הראשון היה מפקד מחלקה בפלוגה של איציק אייזנמן )לימים יצחק איתן, אלוף פיקוד המרכז תחת הרמטכ"ל יעלון(. "בקיבוץ זה התקבל בסדר. היו אז לא מעט אנשים שנהגו כך. לא רק חלוץ, דידי ואני". "הלקח הראשון שלי מהמלחמה הוא: הטל ספק. אל תסמוך על שום דבר. זה אחד המסרים שאני מעביר בהרצאות לצוערים בבה"ד :1 תשאלו תמיד שאלות. יש בצה"ל חופש מחשבה וחובה של ביקורת. לפני שקיבלתי את תפקיד ראש אמ"ן, קראתי את כל דו"ח אגרנט ואחר כך ישבתי שעות ארוכות עם אלי זעירא, יואל בן-פורת ואחרים. שאלתי את עצמי אם זה יכול לקרות עוד פעם. התשובה היא שזה עלול לקרות. בסופו של דבר אנחנו רק בני אדם ואנשים מחפשים קונצפציות להיאחז בהן. זה מסוכן, בעיקר כשיש מפקדים עם כריזמה שמשליטים את דעתם ולא מאפשרים דיון פתוח. גם היום הדיונים אצלי לא מתנהלים על פי סדר הדרגות, כי השכל לא נמצא רק למעלה. אני לא יודע יותר טוב ממח"ט שומרון )שכם( מה קורה אצלו. אני צריך להקשיב לו". יעלון מדבר על טעות בתפישת ההגנה של צה"ל ב-3791. "אצל חלק מהמפקדים היתה תפישה של 'אף שעל', שהתאימה לישראל לפני .1967 אבל סיני זה לא קו טול-כרם-נתניה. בהתנפצות של הניסיון לקעקע את האחיזה המצרית בסיני יש לקח חשוב: היה נכון יותר לבלום, להתארגן ורק אז לצאת למתקפת נגד". בשינוי שחל מאז 1973 בהתייחסות הציבורית לצה"ל הוא רואה "תהליך בריא. אנחנו לא אלילים. מה שהיה אז, לפני המלחמה, מסוכן. בהתנהגות האישית של חלק מהמפקדים היה פגם חמור. ראיתי שרידים לכך עוד עשרים שנה מאוחר יותר". כשפורסמו בעיתונים ההקלטות של קשרי גורודיש במלחמה עקב אחריהן, אבל איבד עניין "כשהעסק הפך לרכילות". אף שהורה להשלים את המחקר על המלחמה, המהומה הציבורית אינה משכנעת אותו שיש לפרסם את המחקר הצבאי המלא. "זה יכול להתפרסם גם אחרי חמישים שנה, כפי שקובע החוק. ייתכן שנפרסם קטעים מסוימים, אבל מה בוער? איפה הצורך הדחוף?" דן חלוץ וגיל רגב "חיכינו למלחמה בקוצר רוח" דן חלוץ וגיל רגב היו בפרוץ המלחמה טייסים בטייסת הפאנטומים, "האחת", אולי המפורסמת שבטייסות חיל האוויר. חלוץ, המבוגר בין השניים, השתחרר משירות קבע מעט לפני המלחמה; רגב עדיין היה בעיצומו של השירות. כשהוזעק לטייסת בשבת בבוקר חשב חלוץ, שעמד להתחיל לימודים באוניברסיטה, שמדובר בעוד יום קרב. פחות מחודש לפני כן היה קרב כזה עם מטוסים סוריים. "לא רציתי להפסיד אותו", הוא אומר. רגב מספר שהוא עצמו היה "במצב קלאסי למלחמה. אין דאגות, אין ילדים. אתה בשיא הכושר ואתה גם לא יודע שזה מסוכן. במלחמה, לא כל מי שממריא גם נוחת. אבל עד שזה קורה, אתה לא מבין". "חיכינו למלחמה בקוצר רוח", מודה רגב, "כל טייס מחכה. החזקנו מעצמנו כטייסת הכי טובה בעולם וביום הראשון התחושה היתה שננצח". אבל ההתפכחות באה במהירות, במבצע "דוגמן "5 במצרים. רגב רואה בו את ה"טראומה של המלחמה". זה היה, הוא אומר, "כישלון קולוסלי שנצרב בתודעה. תקפנו סוללות אס-אי-6 )טילי נ"מ(, שלא היו במקום שחשבנו כי הצילום לא היה מעודכן. כשיצאנו זו נחשבה לגיחת 'פיס אוף קייק'". שבעה מטוסי קרב ישראליים הופלו בתקיפה, מהם שלושה של הטייסת. עד סוף המלחמה איבדה "האחת" שבעה טייסים ונווטים, עוד 14 נפלו בשבי. 15 מטוסים נפגעו. הוא עדיין שומר אצלו תמונה קבוצתית של טייסי "האחת" לפני מפגן יום העצמאות .1973 רק מעטים מהם עברו את המלחמה בשלום. "קמנו בבוקר ביום האחרון של המלחמה, הסתכלנו סביב בחדר התדריכים והוא היה כמעט ריק", מספר חלוץ. שניהם מסכימים שהמלחמה האווירית היא בעיקר חוויה אישית. "אתה עסוק בלחשוב על הישרדות אישית", אומר חלוץ. "לא הרגשתי בשום שלב שחורבן הבית השלישי קרב. למרות הפתיחה הקשה, היתה לי אמונה ביכולת של צה"ל. זו התחזקה כשטסתי למצרים וראיתי את המדבר הגדול שמפריד בינינו". את רגב "לא עיניין כלום, חוץ מהמשימה. נעלתי את עצמי מכל הרעשים. אני פרחתי במלחמה, אבל בטייסת היא חוללה התפכחות. היה קצת כעס. לא תיארנו לעצמנו שנגמור עם שבויים והרוגים. בשיכון המשפחות, אחרי המלחמה, העניין הזה נשאר פתוח. עם השנים זה נהיה יותר רע". חלוץ אומר שבאופן אישי "התחזק הביטחון העצמי המקצועי. אחרי שעשית מה שנדרשת ואתה והמבנה שלך לא נפגעתם, זה נותן סיפוק מקצועי. אחר כך, כשפיקדתי על טייסת, המסמך העקרוני שפירסמתי באשר לניהול הלחימה נגזר ברובו מלקחי המלחמה". ברמה הלאומית, אומר חלוץ, "אין לי ספק שהקיום שלנו פה קם ועומד על דבר אחד: על דימוינו כמעצמה אזורית ועל יכולתנו לממשו כשנידרש. כשהצד השני יחוש שיש פער גדול בין הדימוי לבין יכולתנו, הוא לא יהסס לנצל זאת. הניסיון, כולל זה של שלוש השנים האחרונות, מלמד: אם לא תהיה חזק מספיק, לא תשרוד". חלוץ מסרב לדבר על תסכול מהאירועים שקדמו למלחמה. "אני לא רוצה להיות מבקר בדיעבד", הוא מסביר ומציין דווקא את ההסתייגות מההחלטה על הפסקת האש בעת כיתור הארמיה השלישית. "הטייסים תלו כרזת מחאה, כשחברי ועדת החוץ והביטחון ביקרו בטייסת. הרגשנו שאנחנו בשיא המהלך והופ, עצרו לנו את זה". במצרים לא ביקר מאז, אף שהוא טוען שאין לו שום עוינות כלפי המצרים. רגב מספר על תחושות סותרות. "היתה תחושה של מלחמה מיותרת, שלא שווה את המחיר, אבל שלא הייתי סולח לעצמי אם לא הייתי משתתף בה. זה האירוע הכי משמעותי בחיי הבוגרים. לא היה דבר שלימד אותי יותר עלי ועל חברי". תוך כדי המלחמה מונה איתן בן-אליהו למפקד הטייסת. בסיומה, מספר רגב, "איתן הבין שאין לו מה לעשות אתנו יותר. הוא פיזר אותנו במתכוון והקים טייסת מגרעין חדש. זו היתה החלטה מקצועית נכונה". רגב עצמו בחר להשתחרר. "היתה תחושה שמיצינו את זה. אין לכם מה למכור לי יותר, עזבו אותי, ראינו אתכם. האנשים שמעליך, מראש הממשלה ועד המטכ"ל, איבדו מזוהרם. הייתי שבע שנים בחוץ, עסוק בקטיף, בקושי הגעתי לטיסות". דווקא מלחמת לבנון והפיתוי לעבור למטוס האף-61, שהצטיין באותה מלחמה, החזירו אותו לשירות קבע ב-3891. חלוץ, לעומתו, חזר ב-5791. "מצב הטייסת הביא אותי להחלטה לחזור לשירות. הבנתי ש'האחת' היא המקום שבו אני צריך להיות. בכל החיל חסרו ממלאי תפקידים. חיל האוויר איבד 46 טייסים ונווטים במלחמה. מספר דומה של אנשי צוות אוויר נפלו בשבי". הוא השתחרר שוב ב-8791 וחזר לשירות כעבור חמש שנים, בהחלטה משותפת עם רגב ומנימוקים דומים למדי. משורות "האחת" במלחמה יצאו שני מפקדי חיל אוויר )חלוץ ובן-אליהו(, אלוף נוסף )רגב(, חמישה תא"לים ומספר רב של אלופי-משנה. רובם נפגשים עדיין לפרקים, במסגרת מה שהם מכנים "פורום בירה". "זו חבורת אנשים שיש לי אתה כמעט קשר דם", אומר חלוץ. רגב מדבר על "גרעין של אנשים שחש שהוא יכול לעשות הכל, להרים כל משימה. בינתיים, אנחנו שותים בירה פעם בחודש". ידידיה יערי לא צריכים צפרדעים בגיל ,56 ידידיה יערי הוא "זקן האלופים" בצה"ל. בקרוב יוחלט אם ימשיך שנה חמישית כמפקד חיל הים. יערי, נכדו של מנהיג מפ"ם מאיר יערי, התגייס לקומנדו הימי ב-5691. ביולי 1969 נפצע קשה בפעולת השייטת באי גרין. בתום תקופת החלמה של כשמונה חודשים השתחרר משירות, "מתוך כוונה ברורה לא לחזור". רב-סמל )מיל'( יערי אמנם חזר לשירות מילואים בשייטת שנה מאוחר יותר, אבל היה שקוע כבר בקריירה אחרת, כצלם ועוזר צלם בסרטי קולנוע ישראליים )"יש לי קרדיטים ב'נורית' וב'אבו אל-בנאת'"(. בתחילת 1973 נסע לאמסטרדם, שם חיפש עבודה בסרטים ובינתיים התפרנס כמאבטח באל-על. כשפרצה המלחמה, לא הצליח לחזור לישראל. "שבוע ימים לא נתנו לי לטוס", מספר יערי. "מנהל התחנה של אל-על אמר: 'צריכים כרגע רק טנקיסטים, טייסים ורופאים. צפרדעים נשארות פה'. גרתי בעליית גג קטנה באמסטרדם והייתי תקוע כל היום עם העיתונים, שהיו מלאים בתמונות של השבויים שלנו במעוזי התעלה. טיפסתי על הקירות. אחרי שבוע חזרתי לארץ והתייצבתי ביחידה. אמרו לי: טוב שבאת. בדיוק צריכים מישהו עם המומחיות שלך". יערי היה מאנשי המילואים היחידים בשייטת שידעו להשיט "פצחנים", סירות שעליהן הורכבו 300 קילוגרמים של חומר נפץ. אנשי הקומנדו נשלחו לזירת ים סוף, כדי לפצות על נחיתותו של חיל הים שהפעיל שם ספינות "דבור" קטנות מול ספינות הטילים המצריות. יערי ואיש מילואים נוסף נשלחו למשימה מסוכנת. כל אחד מהם השיט, לבדו, "פצחן" לאורך כמאה מייל ימיים עד לנמל ררדקה בחוף המצרי. לפי התוכנית, הם היו אמורים לנטוש את הסירות באמצעות מעין כיסא מפלט, במרחק קצר מאוד מסטי"ל מצרי, כדי שאלה יפוצצו את הסטי"ל. אבל הפעולה השתבשה: המנועים כבו פעמים רבות בדרך ורוח נגדית חזקה התיזה רסס לעיני השייטים, "כך שכל מה שראינו לקראת הסוף היה שני סדקים צרים של אור". יערי השיט את הסירה שלו מול אש מצרית חזקה ויעילה. "בקושי ראיתי איזו צללית והנחתי שזה הסטי"ל. מנוע שמאל שוב התחיל להשתעל, אז נתתי פול גז והפעלתי את הכיסא". הסירה עברה מטרים ספורים ליד המזח והחלה לחוג בסיבובים קטנים, עד שהשמידה את עצמה כעבור רבע שעה. בן זוגו למשימה הצליח מעט יותר: הסירה שלו פגעה מעט שמאלה מחרטום הסטי"ל המצרי. "זו היתה חוויה מבגרת", אומר יערי היום. "יצאנו משם עם טעם מר של כישלון וזו לא קלישאה. פיקששנו". בדיעבד התברר שהפיצוצים פערו חורים בסטי"ל. זו נגררה למקום אחר והושמדה כעבור שלושה ימים בפעולה נוספת. לחיל הים זו היתה מלחמה אחרת מזו של שאר צה"ל. לאחר כישלון יחסי ב-7691, סיים החיל את המלחמה ב-3791 בניצחון גדול על הצי המצרי והסורי, אבל האווירה במדינה חילחלה גם אל השייטת בשארם א-שייח, שם נשאר יערי במילואים ארבעה חודשים אחרי סיום המלחמה. "כשאמרתי לחבר'ה שאני חוזר לצבא, הם קראו לי 'בוגד'. היתה אווירה כללית של שיסוי, די בצדק", הוא אומר. "זו היתה טראומה אמיתית. אבל אמרתי לעצמי שזו לא המלחמה האחרונה. היתה תחושה שממש היינו קרובים לשואה, שהלכה והתעצמה כשלמדנו יותר על מה שקרה. לא ראיתי איך אני ממשיך בכיוונים הקודמים שהלכתי בהם. נשבעתי לעצמי שאני לא נתקע פעם נוספת בעליית גג באמסטרדם כשהארץ שלי הולכת לאבדון". מחוויותיו בים סוף הפיק שני לקחים: "צריך להיות כל הזמן ספקן, גם בנוגע למה שאתה לכאורה בטוח בו. מנגד, אין שום סיבה שלא להעז. גם כשהמצב בלתי אפשרי, יש עוד משהו שאתה יכול לתקן". ברמה הלאומית, "לכולם היה חלק במחדל. בין ששת הימים ליום כיפור איבדנו את חוש המידה לגבי הכוח שלנו ומגבלות יכולתנו האמיתית. כשאני בוחן איך הציבור מסתכל היום על אלוף בצה"ל ואיך הסתכלו אז, אני מעדיף את הגישה היום, חד-משמעית. נכון שיש השתלחויות נבזיות ואנחנו חוטפים הרבה מתחת לחגורה, אבל לפחות אנחנו לא מייצרים איזה מצג שווא של סופרמנים עם יכולות בלתי נדלות, כמו חלק מהגנרלים של ."1967 יערי חזר לצבא, עבר קורס קצינים ובהמשך התקדם לפיקוד על השייטת ועל חיל הים. כמו אצל אחרים מבני דורו, זו לא היתה תוצאה של תוכנית סדורה. "בהתחלה התכוונתי להישאר רק כמה שנים". בצילום חדל להתעניין. "נרפאתי מזה לגמרי. כשאני מסתכל על מצלמה היום, זה אובייקט זר בשבילי". @ שגרה של צוללת בשבי הסורי, ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80e3fd65a90d81.jpg)
סיפורו של אפרים זינגר, חייל מודיעין שהוצב בחרמון ונפל בשבי הסורי. עדכון אחרון - 04:01 03/10/03 מאת: יוסי מלמן http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtSR.jhtml?itemNo=346308&objNo=53936&returnParam=Y היינו עשרה שבויים. הסתכלתי לאחור; המוצב היה מפויח כולו, אבל על התורן עדיין התנופף דגל ישראל. אמרתי לעצמי: אתה עוד תזכה לראות את הדגל בשנית. זה עלול להישמע מוזר, אבל הרגשתי הקלה. סיפורו של אפרים זינגר, אז חייל צעיר ביחידת המודיעין הסודית ביותר של צה"ל. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f80e3a3655bc4d6.jpg)
אפרים ושושי זינגר. במקום הלא נכון, בזמן הלא נכון תצלום: ניר קידר "מזל שגם לטייסינו הטובים אין 100% של פגיעות" - מחשבה זו חלפה בראשו של אפרים זינגר בעת שהוטל, כמו שק מדולדל של תפוחי אדמה, על רצפת משאית סורית מקרטעת, שעשתה את דרכה לפני כ-03 שנים בדרכים לא דרכים לדמשק. זינגר וחבריו נשבו זמן קצר קודם לכן במוצב החרמון, ובדרכם לכלא התקיפו מטוסי חיל האוויר את השיירה. זינגר, המוכר בכינוי "זיגי", היה אז חייל צעיר, ששירת בתפקיד של מאזין )אלחוטן( ביחידת המודיעין הסודית ביותר של צה"ל, .848 כיום היחידה מוכרת בשם 8200, ונחשבת ליחידת איסוף המידע המרכזית והחשובה ביותר של ישראל. זו הפעם הראשונה שהוא מספר בפומבי על מה שעבר עליו בימי הלחימה במוצב החרמון ואחר כך בשבי, בכלא אל מזאה בדמשק. "הכל לוטו בחיים", הוא זינגרבשבי )במרכז, מס' .(15 הצליח להבריח יומן אומר ומתכוון לאקראיות שבה מתרחשים דברים. הוא בכלל לא היה צריך להיות ביום הכיפורים בחרמון, אלא בחופשה בביתו. אבל בגלל אהבה לחברתו שושי, לימים אשתו, הוא מצא עצמו ברגע הלא נכון במקום הלא נכון. זינגר, המשמש כיום מנכ"ל הוועד האולימפי, נולד ב-4591 בשיכון פועלים בכפר סבא, בן יחיד להורים מבוגרים, ניצולי שואה. כבר בצעירותו נמשך ללימוד השפה הערבית. "חשבתי שחשוב ללמוד ערבית. זו שפה שאנו חיים ומתים אתה", הוא אומר. בגלל ידיעתו את השפה הוא גויס בנובמבר ,1972 בניגוד לרצונו, ליחידה שהיתה אחראית להאזנות, יירוט תשדורות, פענוחן ופיצוח צפנים של התקשרות במדינות הערביות. לאחר טירונות קצרה נשלח זינגר לקורס אלחוטנים של חצי שנה בגלילות, שם פגש את שושי. בסיום הקורס ביוני 1973 נשלחו השניים לשרת בבסיס המודיעין בצפון. שושי נותרה בבסיס ואילו זינגר שובץ בחוליית מודיעין שהוצבה במוצב בהר אביטל )תל אבו נידה( ברמת הגולן. ביום חמישי, 4 באוקטובר, יומיים לפני שפרצה המלחמה, הוא יצא לחופשה. "בראש השנה נשארתי בתורנות ולכן היה תורי לצאת ביום הכיפורים. חשבתי שיהיה נחמד לנסוע לבסיס ולהיות עם שושי". ביום שישי נתקל בו רס"ר הבסיס. "הוא בא אלי ואמר לי שחבר שלי מהקורס, ששירת בחרמון, צריך לצאת הביתה בגלל שאביו חלה. אתה מוכן להחליף אותו? שאל. לרגע לא היססתי. זה נראה לי אתגר. החרמון נחשב למשהו מיוחד, גדול ומפותח יותר. ציפיתי לחוויה מסעירה". בערב שבת עלו זינגר ועוד כמה חיילים לחרמון. "כשהגענו למוצב ביקשתי מהחיילים שם שיעשו לי היכרות עם המוצב. אבל הם אמרו לי שבעוד שעה עלי לעלות למשמרת והבטיחו: 'אל תדאג יהיה מספיק זמן מחר'. אמנם התצפיות דיווחו על שיירות של כוחות סוריים, אבל אף אחד לא אמר לי שיש כוננות. ובכלל, בעיניים של ילד בן 19 העסיקו אותי יותר ההרפתקה והחוויה של להיות במקום. "במשך המשמרת בלילה קלטנו בערוצי התקשורת הסוריים תכונה, והפעם לא היו אלה שיחות בטלות של רכילות. השיחות שלהם באותו לילה היו מאוד קצרות, תכליתיות ומבצעיות. דיווחים בין פלוגות טנקים על הכנות לתזוזה ויציאה מהמחפורות ותפיסת עמדות, הוראת לבדיקת קשר, שינוי מיקום. היה ברור שמשהו חריג עומד להתרחש. זה ריגש אותי. הרי באתי לחפש אקשן". ה"אקשן" הגיע למחרת, בשעה שתיים בצהריים, כשעל המוצב הונחתה אש ארטילרית. "אנשים היו די אדישים, ודאי שלא חשבו שזו מלחמה. באתי לאולם המרכזי עם עוזי, שתי מחסניות, קסדה ונעליים גבוהות. אבל היו חבר'ה שבאו בנעלי בית. וכך הם גם נפלו בשבי. התחושה היתה שבגמר ההפגזה תסתיים התרגולת והכל יחזור לשגרה". לאחר דקות אחדות של הפצצה כבדה על המוצב שמעו יושבי האולם המרכזי אש מנשק קל. זמן קצר לאחר מכן נכנסו לאולם השומרים מגולני, שעמדותיהם נפגעו. כוחות הקומנדו הסוריים שהונחתו במסוקים חדרו למתחם והטילו מבעד לפתחי האוורור רימוני רסס ועשן. "כשהסורים נכנסו פנימה, החלו החבר'ה באולם המרכזי להתפזר", אומר זינגר. "מצאתי עצמי בקבוצה - שבעה או שמונה חיילים מהיחידה, שהחלה לנוע במחילות. לא היה לי מושג לאן. שמרנו על דומייה מוחלטת. היה אתנו פצוע אחד, אמיר הולצמן מקיבוץ שובל. חבשו אותו במגבת. שמענו את הסורים. הם צעקו בערבית, הטילו רמונים, אך פחדו להיכנס למחילות. ככה הסתובבנו 24 שעות. "בינתיים החלו הרעב והצמא להציק. ככל שחלף הזמן הבנו שהצבא לא יבוא לעזרתנו. חשבנו שאם לא נצליח לפרוץ החוצה, קרוב לוודאי שיהרגו אותנו. נפילה בשבי לא הובאה בחשבון". בשלב מסוים בצהרי יום ראשון הודיע סמל מגולני, שהיה מפקד הקבוצה, כי יש לנסות ולפרוץ החוצה. הוא טיפס ראשון בסולם שבקצה המחילה ומבעד לפתח השתחל אל גג המוצב. ברגע שהוציא את ראשו, נורתה לעברו אש חזקה. הוא הצליח לחמוק ורץ אל עבר "שפנייה", תעלת מגן צרה על הגג. שלושה חיילים נוספים הצליחו גם הם להיחלץ בשלום. החמישי, אלפרד אקסלרוד, נהרג. זינגר היה שישי. "נורתה לעברנו אש תופת. חייל גולני שמאחורי שאל אותי אם יש לי משהו לבן. אמרתי לו: התחתונים. הוא הכניס את ידו מאחורי וניסה להוריד ממני את התחתונים. כנראה שרצה לנופף בהם כדגל כניעה. אבל הוא לא הספיק. פתאום הוא חדל מתנועותיו. הוא חטף צרור ונהרג. אמיר הולצמן הוריד את המגבת מהפצע, התרומם ונופף בה. האש פסקה. הבנתי שעברנו למצב חדש של כניעה. "אף פעם לא הכינו אותנו למצב הזה. באינסטינקט הרמתי כמה סלעים מתחתית השפנייה והסתרתי את המסמכים האישיים שלי ואת הנשק )לאחר שהשתחרר מהשבי ועלה לביקור במוצב מצא זינגר את המסמכים בדיוק במקום שהניחם - י"מ(. הרמנו ידיים וירדנו מהגג". השבויים רוכזו ברחבת המוצב. "לאחר זמן מה סידרו אותנו בשורה והצעידו אותנו במורד, בשביל עזים צר אל הכפר חאדר. היינו עשרה שבויים. הסתכלתי לאחור; המוצב היה מפויח כולו. עשן היתמר ממנו, אבל על התורן עדיין התנופף דגל ישראל. אמרתי לעצמי: אתה עוד תזכה לראות את הדגל בשנית. זה עלול להישמע מוזר, אבל הרגשתי טיפ טיפה הקלה. בפעם הראשונה מאז שהגעתי למוצב לא הייתי במצב של חוסר ודאות מוחלט. "בסיום הצעידה הגענו לכפר ושם המתינה לנו משאית. הם הטילו אותנו על ארגז המשאית, הורידו מאתנו את החולצות וקשרו לנו את העיניים". בסופה של הנסיעה מצאו עצמם במתקן חקירות של המודיעין הסורי. "במשך שבועיים מצאנו את עצמנו בחדר אחד, עינינו מכוסות הידיים קשורות מאחור באזיקים. מי שדיבר חטף מכות. מדי פעם מישהו הוצא מהחדר לחקירה, שממנה בקעו צעקות אימים". ולא פחדת? "לא, מאותו רגע שהבטתי בדגל ואמרתי לעצמי שאשאר בחיים פיתחתי במשך כל שמונת חודשי השבי תפישה של 'אני חוזר הביתה ויהי מה'". וכשנלקחת לחקירה? "בסך הכל חקרו אותי במתקן ואחר כך בכלא כמה פעמים. בין החוקרים היה גם חוקר סובייטי, שדיבר בנוכחותי ברוסית וחוקר מצרי, שזיהיתי אותו לפי המבטא. נתתי להם רושם שאני יודע קצת ערבית. זה איפשר לי להרוויח זמן ולחשוב מה לענות". מה הם רצו לדעת? "הכל. מאיזו יחידה אני, מה אני עושה ביחידה. אבל הם לא ממש התמקדו בהוצאת מידע, אלא יותר באימות והצלבת מידע. בדיעבד התברר שעמוס לוונברג סיפר כבר את הכל )לוונברג סירב להגיב, י"מ(. השאלות שלהם כוונו בעיקר לבסיס האם בצפון. טענתי שאני טירון ולא יודע כלום. בסך הכל החקירה שלהם לא היתה רצינית; היו חבר'ה שטענו שהחקירות שעשו להם בצה"ל לאחר שחזרו מהשבי היו קשות יותר. "בחקירה הם גם ניסו לנהל לוחמה פסיכולוגית כדי לשבור אותי. הם הציעו לי למסור הודעה להורים ולחברים כדי לרמוז לי שלא אחזור חי, אבל סירבתי. הם החלו להתרגז. יש לך הזדמנות אחרונה למסור דרישת שלום, אמרו. הרגשתי קנה של קלשניקוב ברקה שלי ושמעתי דריכה. אבל נשארתי אדיש. אני לא יודע מדוע, אבל בתוך תוכי אמרתי לעצמי שזו הצגה. הם לא יהרגו אותי. "לא היתה בשבועיים האלה כל תחושה של זמן. ניסיתי לשמור על צלילות. דימיינתי לעצמי מצבים שונים. פעם אחת חשבתי על הבית וזימזמתי לעצמי בראש שירים. כנראה שנסחפתי והשומרים שמעו אותי. הם קפצו עלי: 'יש לך עוד מצב רוח לשיר? אנחנו נראה לך' והכניסו לי מכות בכל חלק מהגוף שלי. אבל האמת היא שכל העניין של הכאב הפיסי בכל תקופת השבי לא הטריד אותי. לא סבלתי ממנו". לאחר עשרה ימים נפתחו הדלתות והשבויים הועמסו על משאית. כעבור זמן מצאו עצמם מצטלמים בצילום קבוצתי לפני עיתונאים זרים. "הבנתי שזו מעין מסיבת עיתונאים. הרבה חבר'ה חששו לחטוף מכות והשפילו עיניים. אבל אני זקפתי את גווי והסתכלתי הישר למצלמות. ידעתי שזו תעודת הביטוח שלי, שיראו אותי בבית ויידעו שאני בחיים". ואכן, שושי למדה מהתמונה שהוא בחיים. "זיגי הוכרז נעדר", היא אומרת, "ולא ידענו מה קרה לו. ואז, ביום העשירי למלחמה, מישהו הראה לי תמונה של שבויים מהשבועון הגרמני דר שפיגל. כהרף עין זיהיתי את זיגי. הלכתי להוריו וסיפרתי להם". ארבעה ימים לאחר צילום התמונה הקבוצתית הועברו השבויים ממתקן החקירות לכלא אל מזעה. "שוב עברנו את הטקס המשפיל של מכות וקללות, אבל קשה לתאר במלים את התחושה כשהסירו לנו את כיסוי העיניים והורידו את האזיקים מהידיים. כל הלילה לא עצמנו עין ובדקנו מי נמצא מהחבר'ה. היינו 28 חיילים - הקצינים הוחזקו באולם אחר. האולם שלנו היה 28 מטרים אורך על ארבעה מטרים רוחב". יותר משבעה חודשים, עד שחרורם, התנהלו החיים באולם הכלא בשגרה. "שגרה של צוללת. היה מאוד צפוף. כל אחד קיבל שתי שמיכות מעופשות, ופעם ביום הכניסו סיר ענק עם דייסה לא מזוהה, לפעמים בורגול וכמה פיתות. כל כמה ימים החלפנו מקומות שינה כי הכי לא נעים היה לישון ליד התאון ששימש לשירותים. זה היה פשוט חור שצריך היה לצלוף אליו. הכי קשה היה ללכת למקלחות, במיוחד בחורף. פעם בשבוע יצאנו בליווי סוהר צמוד. בדרך הוא והחברים שלו הכו אותנו. אחר כך מתחת למים הם התעללו בנו. פעם מים קרים ופעם בפתאומיות מים רותחים. אבל למקלחות היה גם יתרון. כאנשי מודיעין חיפשנו מציאות בפתח הביוב. פעם מצאנו חלקי סבון ופעם גזיר עיתון בערבית. ייבשנו אותו. היתה בו תמונה של חיילים מצרים חוגגים על מוצב בקו בר-לב בתעלה. רק אז הבנו שזו מלחמה רחבה. בפברואר 1974 מסרו הסורים לישראל רשימה של שמות השבויים. ב-71 בחודש חגג זינגר בשבי את יום הולדתו העשרים. אחרי שנציגי הצלב האדום החלו לבקר אותם השתפר מצבם. לאולם הוכנסו מזרנים ושמיכות נקיות ובגדים. הם קיבלו חבילות ומכתבים מהבית. ביוני נעשתה עסקת חילופי שבויים עם סוריה. "יום אחד נכנס אחד הסוהרים, שתמיד הפגין כלפינו יחס אנושי. הוא אמר שהוא מסיים הלילה את המשמרת השבועית שלו וכשיחזור לעבודה כבר לא נהיה כאן. לא האמנו לו, אבל הוא דיבר אמת". יום אחד רוכזו כל השבויים, הועלו על אוטובוס והוסעו בעיניים לא מכוסות לנמל התעופה. בדרך הספיקו לחצות את דמשק, "עיר יפה", כדברי זינגר. בנמל התעופה המתין להם מטוס חכור של הצלב האדום. "לקראת הנחיתה הבחנו בשלט ענק שהופנה כלפי השמים: ברוך שובכם גיבורי ישראל. למטה ראינו ים אדם. כשנחתנו הכל התפרץ החוצה. אנשים רצו לחפש את הקרובים. היה בלגאן אחד גדול". שושי מספרת כי "בכל ההמולה הזאת זיגי התיישב פתאום על הרצפה ופרם את התפרים של המכנסיים והחולצה והוציא משם כמה דפים. זה היה יומן שהוא ניהל בכלא והצליח להבריח ממנו כמה דפים". לאחר סוף שבוע בבית עם המשפחה וקבלת פנים נרגשת בכפר סבא, נסע זינגר, כמו שאר השבויים, לבית הבראה בזכרון יעקב, לשלושה שבועות של טיפול ואבחון פסיכולוגי וגם לסדרה של תשאולים של ביטחון שדה. "הם רצו לדעת הכל: מה סיפרנו, למי, מי היו החוקרים שלנו וכל מידע שזכרנו. הרבה חבר'ה ראו בזה חקירה וזה הוסיף על הטראומה שלהם". צה"ל הציע לשבויים להשתחרר מהשירות. לא מעט קיבלו את ההצעה. זינגר דחה אותה. "היתה לי עוד שנה לסיום השירות, והלכתי לקורס מדריכי ספורט בווינגייט בתנאי שאף אחד לא יידע שהייתי שבוי. רציתי לחזור מהר לחיים נורמליים והצלחתי". העיניים של המדינה בשל מיקומו - ביום בהיר נראית דמשק מהפסגה כמו פרושה כל כף היד - נבנה בכתף החרמון, בגובה של כ-002,2 מטרים, מוצב מודיעין שהיה אז מהמתקדמים בעולם. במוצב הותקנו מכשירים אלקטרוניים )סיגינט( שקלטו את רשתות הקשר )ואלינט( אשר קלטו את האותות של מכשירי הרדאר הסוריים. כמו כן הופעל במוצב ציוד תצפיות משוכלל, שהביא את מפקדי גולני להגדירו "העיניים של המדינה". ביום המלחמה שהו במוצב 60 חיילים, בהם השומרים-מאבטחים של גולני, אנשי יחידת ,848 אנשי מודיעין חיל האוויר וחיילים מחיל הקשר. בשתיים בצהריים ביום שבת, 6 באוקטובר, הופצץ המוצב באש תותחים וזמן קצר לאחר מכן הופצץ המוצב מן האוויר. אחר כך הונחתו בקרבתו ארבעה מסוקים, שנשאו כל אחד 20 חיילי קומנדו. מסוק אחד התרסק על צלע ההר. בתום היום ראשון התברר, כי 13 מחיילי המוצב נהרגו. 31 נפלו בשבי. עשרה חיילים הצליחו להימלט ולחבור לכוחות צה"ל. עוד שישה היו מחוץ למוצב בעת שהותקף. החרמון היה המוצב היחיד שנכבש בידי הסורים )מקור - בני קשת מאת חני זיו ויואב גלבר(
![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו. |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
13:06 12.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
74. נחשפים הפרוטוקולים של ועדת החוץ והביטחון.....
בתגובה להודעה מספר 59
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
70. חשיפה: מחר ייחשפו דיונים סודיים מ- 73' ..... http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5368&omm=70&viewmode=גולדה מאיר לא גילתה לחברי ועדת חו"ב מידע אודות ריכוז כוחות צבא מצריים וסוריים. כך עולה מחמשת הפרוטוקולים של הוועדה שקיימה דיונים בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1973; בישיבה שהתקיימה יומיים לפני פרוץ המלחמה עידכנה מאיר את החברים אודות פגישתה עם קנצלר אוסטריה פרוטוקולים של חמשת ישיבות ועדת החוץ והביטחון ערב מלחמת יום הכיפורים ייחשפו (יום א', 12.10.03) לראשונה. מהפרוטוקולים עולה, כי ראש הממשלה דאז, גולדה מאיר, לא גילתה לחברי הוועדה מידע חיוני אודות ריכוז כוחות צבא מצריים וסוריים לאורך תעלת סואץ ורמת הגולן. כמו כן, לא נדונו במהלך הישיבות ההיערכות המתוגברת של הצבאות מצרים וסוריה. הפרוטוקולים מחמישה ימי דיונים בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1973 ייחשפו לעיון הציבור בהתאם להחלטת יו"ר ועדת החוץ והביטחון, ח"כ יובל שטייניץ, ובהסכמת גנזך המדינה. על-פי חוק יסוד: הממשלה, עניינים הנוגעים לענייני ביטחון ויחסי חוץ של המדינה, יותרו לפרסום אחרי 30 שנה - אלא אם קיימת מניעות מיוחדת מחשיפתם. על-פי הפרוטוקולים, בחלק מהישיבות הופיעו בפני הוועדה ראש הממשלה, גודלה מאיר, שר הביטחון, משה דיין, הרמטכ"ל דוד אלעזר והאלוף אהרן יריב. מבדיקת הפרוטוקולים עולה, כי באף אחת משש הישיבות שקיימה הוועדה בין התאריכים 19 בספטמבר ל-6 באוקטובר (רק חמישה מותרים כאמור לפרסום), לא נדונה ההיערכות הצבאית של סוריה ומצרים. כך למשל, ב-21 בספטמבר עידכנה ראש הממשלה את הח"כים על מצב העלייה מברה"מ, וב-26 בספטמבר עודכנו חברי כנסת על עקירת שבטים בדווים בפיתחת רפיח. באותו היום נפגשה ראש הממשלה, גולדה מאיר, עם המלך חוסיין, אשר התריע בפניה על סכנת המלחמה. בעקבות הפגישה תוגברו ריכוזי השריון ברמת הגולן. מהפרוטוקולים שייחשפו עולה, כי את הופעתה ב-4 באוקטובר, יומיים לפני פרוץ המלחמה דיווחה מאיר על פגישתה עם קנצלר אוסטריה, ברונו קרייסקי. http://www.nfc.co.il/archive/001-D-31611-00.html?tag=12-59-02 ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
09:45 17.08.04 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
108. הישג חשוב: הסרט ''שתיקת הצופרים'' יוקרן בספריית הקונגרס
בתגובה להודעה מספר 19
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
Watto חבר מתאריך 2.6.02 1186 הודעות 09:17 17.08.04 הישג חשוב: הסרט ''שתיקת הצופרים'' יוקרן בספריית הקונגרס לינק: http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-2964227,00.htmlשימו לב שהסרט מבוסס על הספר: "הצופה שנרדם" של ד"ר אורי בר יוסף. זהו ספר חובה לכל מי שמתעניין בתולדותיה של מלחמת יוה"כ. "שתיקת הצופרים" יוקרן בספריית הקונגרס האמריקני
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/4121a89b57f36e57.jpg) אסי דיין. בתפקיד אביו
הסרט הישראלי העוסק במחדלים המודיעיניים שהובילו לכשלונה הצורב של ישראל במלחמת יום כיפור יוקרן מול חברי הקונגרס האמריקני ומומחים צבאיים ופוליטיים מרב יודילוביץ' סרטם של אורי ענבר ומוטי לרנר, "שתיקת הצופרים", יוקרן בספריית הקונגרס האמריקני בוושינגטון ב-12 באוקטובר. להקרנת הסרט, שתתקיים בתיאטרון פיקפורד ותהיה פתוחה לקהל, הוזמנו בין היתר חברי הקונגרס, אנשי הספרייה ומומחים מהתחומים הצבאיים והפוליטיים. מוטי לרנר, שכתב את התסריט המבוסס על "הצופה שנרדם" מאת ד"ר אורי בר-יוסף, יהיה נוכח בהקרנה ויענה על שאלות הנוכחים עם סיומה. "שתיקת הצופרים", שודר בבכורה במסגרת השידורים המיוחדים של טלעד לציון 30 שנה למלחמת יום כיפור. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב מטעם האקדמיה הישראלית. הסרט מתמקד במתרחש במחלקת המחקר של אגף המודיעין במטכ"ל אליה מתנקז כל המידע המודיעיני שנאסף על-ידי זרועות המודיעין. בסרט משתתפים אסי דיין, שמגלם את שר הביטחון דאז משה דיין, רות גלר בתפקיד גולדה מאיר, גיל פרנק בתפקיד הרמטכ"ל דוד אלעזר (דדו), נתן דטנר בתפקיד ראש אמ"ן, יורם חטב בתפקיד קצין המודיעין שהתריע על סכנת המלחמה, ואיתן לונדנר בתפקיד המפקד שהתעלם מן ההתרעות.
"שתיקת הצופרים" יוקרן בספריית הקונגרס האמריקני ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/4121a89b57f36e57.jpg) אסי דיין. בתפקיד אביו
הסרט הישראלי העוסק במחדלים המודיעיניים שהובילו לכשלונה הצורב של ישראל במלחמת יום כיפור יוקרן מול חברי הקונגרס האמריקני ומומחים צבאיים ופוליטיים מרב יודילוביץ' סרטם של אורי ענבר ומוטי לרנר, "שתיקת הצופרים", יוקרן בספריית הקונגרס האמריקני בוושינגטון ב-12 באוקטובר. להקרנת הסרט, שתתקיים בתיאטרון פיקפורד ותהיה פתוחה לקהל, הוזמנו בין היתר חברי הקונגרס, אנשי הספרייה ומומחים מהתחומים הצבאיים והפוליטיים. מוטי לרנר, שכתב את התסריט המבוסס על "הצופה שנרדם" מאת ד"ר אורי בר-יוסף, יהיה נוכח בהקרנה ויענה על שאלות הנוכחים עם סיומה. "שתיקת הצופרים", שודר בבכורה במסגרת השידורים המיוחדים של טלעד לציון 30 שנה למלחמת יום כיפור. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב מטעם האקדמיה הישראלית. הסרט מתמקד במתרחש במחלקת המחקר של אגף המודיעין במטכ"ל אליה מתנקז כל המידע המודיעיני שנאסף על-ידי זרועות המודיעין. בסרט משתתפים אסי דיין, שמגלם את שר הביטחון דאז משה דיין, רות גלר בתפקיד גולדה מאיר, גיל פרנק בתפקיד הרמטכ"ל דוד אלעזר (דדו), נתן דטנר בתפקיד ראש אמ"ן, יורם חטב בתפקיד קצין המודיעין שהתריע על סכנת המלחמה, ואיתן לונדנר בתפקיד המפקד שהתעלם מן ההתרעות. (16.08.04, 17:21) פילוביץ שחף חבר מתאריך 9.2.02 34590 הודעות 09:38 17.08.04 1. ראשית תודה על הידיעה........... בתגובה להודעה מספר 0
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/4121a9815a3a0cf4.jpg)
שנית- היה עושה נכון ונבון המפיק מוטי לרנר אם היה מתבסס גם על הספר "הנעילה" של תת-אלוף במיל' יואל בן-פורת, אז זה היה נותן משקל הרבה יותר רציני ואמין לסרט לפחות מבחינתי וזאת כמובן לפני שצפיתי בו והלואי ואתבדה.![](http://rotter.net/forum/Images/oranis/icon_yes.gif) את מסקנתי זו ( שניתנת לשינוי לאחר שאצפה בסרט) אני מסיק רק ממה שכתוב בכתבה בכלל והנפשות הפועלות בפרט, כולל התבססותו של המפיק על הספר של אורי בר-יוסף.....![](http://rotter.net/forum/Images/oranis/icon_no.gif) (וזאת מבלי להתיחס לכותבת הכתבה = משתפי"ת של האוייב 22. מנהלת מדור ''דעות'' ב-ynet חיה עם פלסטיני... http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5227&omm=22&viewmode=threaded @ להלן: הצופה שנרדם 19. ''הצופה שנרדם'' מאת: ד''ראורי בר-יוסף !!! http://rotter.net/forum/gil/5368.shtml#19 הנעילה
14. ''הנעילה'' סיפרו/האני מאמין של................. http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5368&omm=14&viewmode=threaded
http://rotter.net/forum/gil/5614.shtml הלקסיקון השלם - פרשת רצח רבין
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
14:34 17.08.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
29. דריכות בצה''ל לקראת סבב מינויים.............
בתגובה להודעה מספר 0
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
בעקבות הסבב צפוי מספר האלופים להצטמצם בשניים * אלוף פיקוד מרכז משה קפלינסקי מועמד לתפקיד ראש אגף מודיעין עמיר רפפורט צה''ל נערך לסבב המינויים הגדול ביותר מאז שנכנס לתפקידו הרמטכ''ל משה (בוגי) יעלון.בשבוע שעבר השלים יעלון סדרה ארוכה של ראיונות עם המועמדים לתפקידי המפתח. בצה''ל שוררת דריכות גבוהה לקראת ההחלטות הצפויות. גורם נוסף למתח הוא העובדה שבעקבות סבב המינויים והצמצומים צפוי מספר האלופים להצטמצם בשניים. אחת ההחלטות הצפויות היא מי יחליף את האלוף דן חלוץ בתפקיד מפקד חיל האוויר. המועמדים המובילים במירוץ לתפקיד הם מפקד המכללות הצבאיות, האלוף עמוס ידלין, וסגנו בפועל, תת-אלוף עידו נחושתן. על תפקיד מפקד חיל הים הבא מתמודדים תת-אלוף אלי מרום (צ'ייני), המשמש כראש מספן ים, וראש המספן לשעבר תת-אלוף דודו בן-משיטה. עם זאת, ייתכן כי המפקד הנוכחי, אלוף ידידיה יערי, יבקש להאריך את כהונתו לשנה חמישית. במסגרת סבב תפקידים פנימי בין קצינים שכבר מכהנים כאלופים, עשוי יעלון להחליט על מינוי מפקד חדש לאגף המודיעין. אלוף פיקוד המרכז משה קפלינסקי נחשב אחד המועמדים לתפקיד. כמו כן יחליט יעלון אם למנות סגן רמטכ''ל נוסף, שיכהן תחתיו. אם יאושר התפקיד, יהיו המועמדים קפלינסקי, האלוף דן חלוץ ואלוף פיקוד הצפון, בני גנץ. בהתאם להחלטות אלה עשוי להיפתח מאבק על תפקיד אלוף פיקוד המרכז או הצפון, וייתכן שגם על תפקיד מפקד זרוע היבשה. על תפקיד זה יתמודדו ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, אלוף אודי אדם; ראש אגף התקשוב אלוף יצחק (חקי) הראל;מפקד הגיס אלוף איל בן-ראובן, וראש חטיבת התכנון במפקדת זרוע היבשה, תת-אלוף מאיר כליפי. עוד צפויים להתמנות ראש אגף טכנולוגיה ולוגיסטיקה (אט''ל) וראש אגף כוח אדם חדש, שיהיו אלופים חדשים. http://images.maariv.co.il/channels/1/ART/525/518.html ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
07:16 12.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
71. ממשלת המחדל 15/12/1969 - 10/3/1974
בתגובה להודעה מספר 0
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 12.10.03 בשעה 07:28 בברכה, פילוביץ שחף
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f88e387777dce0b.jpg) חברים בממשלה ה - 15 15/12/1969 - 10/3/1974 בכנסת השביעית http://www.knesset.gov.il/govt/heb/membynumber.asp?memshala=15
15.12.69 שרי הממשלה ה- 15 אצל נשיא המדינה. יושבים משמאל לימין: יגאל אלון, נשיא המדינה זלמן שזר, גולדה מאיר. עומדים משמאל לימין: שלמה הלל, משה דיין, זרח ורהפטיג, יעקב שמשון שפירא, שמעון פרס, יוסף בורג, זאב שרף, יוסף ספיר, אלימלך רימלט, משה קול, פנחס ספיר, ישראל ברזילי, ויקטור שם-טוב, עזר ויצמן, חיים גבתי, חיים לנדאו, מנחם בגין, אריה דולצ`ין, משה חיים שפירא, מזכיר הממשלה מיכאל ארנון גולדה מאיר ראש ממשלה יגאל אלון סגן ראש הממשלה פנחס ספיר שר האוצר צבי דינשטיין (מה - 22.12.1969) סגן שר האוצר משה דיין שר הביטחון חיים גבתי (מה - 22.12.1969 עד ה - 27.7.1970) שר הבריאות ויקטור שם-טוב עבדול-עזיז זועבי (מה - 24.5.1971) סגן שר הבריאות אלימלך-שמעון רימלט (עד ה - 6.8.1970) שר הדואר זרח ורהפטיג שר הדתות אבא אבן שר החוץ יגאל אלון שר החינוך והתרבות יעקב-מיכאל חזני (מה - 22.12.1969 עד ה - 1.9.1970) סגן שר החינוך והתרבות אהרן ידלין (מה - 22.12.1969 עד ה - 26.7.1972) אבנר-חי שאקי (מה - 1.9.1970 עד ה - 17.7.1972) זבולון המר (מה - 16.1.1973 עד ה - 20.1.1974) חיים גבתי שר החקלאות בן-ציון חלפון (מה - 22.12.1969) סגן שר החקלאות יוסף ספיר (עד ה - 6.8.1970) שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר (מה - 1.9.1970 עד ה - 5.3.1972) חיים בר-לב שלמה הלל שר המשטרה יעקב-שמשון שפירא (עד ה - 13.6.1972) שר המשפטים יעקב-שמשון שפירא (מה - 12.9.1972 עד ה - 1.11.1973) יוסף בורג (עד ה - 1.9.1970) שר הסעד יעקב-מיכאל חזני יוסף-אהרן אלמוגי שר העבודה חיים לנדאו (עד ה - 6.8.1970) שר הפיתוח חיים גבתי (מה - 1.9.1970) חיים-משה שפירא (עד ה - 16.7.1970 - נפטר) שר הפנים יוסף בורג (מה - 1.9.1970) יוסף גולדשמידט (מה - 22.12.1969 עד ה - 16.7.1970) סגן שר הפנים יוסף גולדשמידט (מה - 19.7.1970 עד ה - 1.9.1970) זאב שרף שר השיכון עזר וייצמן (עד ה - 6.8.1970) שר התחבורה שמעון פרס (מה - 1.9.1970) גד יעקבי (מה - 2.11.1972) סגן שר התחבורה משה קול שר התיירות יהודה שערי (מה - 22.12.1969) סגן שר התיירות שמעון פרס (מה - 1.9.1970) שר התקשורת ג`בר מועדי (מה - 27.10.1971) סגן שר התקשורת שמעון פרס (מה - 22.12.1969 עד ה - 27.7.1970) שר לקליטת עלייה נתן פלד שלמה רוזן (מה - 20.11.1972) סגן שר לקליטת עלייה ישראל גלילי שר בלי תיק שמעון פרס (עד ה - 22.12.1969) שר בלי תיק ישראל ברזילי (עד ה - 12.6.1970 - נפטר) שר בלי תיק ויקטור שם-טוב (עד ה - 27.7.1970) שר בלי תיק מנחם בגין (עד ה - 6.8.1970) שר בלי תיק אריה דולצ`ין (עד ה - 6.8.1970) (לא חבר כנסת) שר בלי תיק הערות: שר שנפטר או התפטר ראש הממשלה ממלא את מקומו אלא אם מונה ממלא מקום אחר. תפקיד סגן ראש ממשלה וממלא מקום ראש ממשלה איננו תפקיד רשמי אלא בתואר ובפועל. בתאריך 1.9.1970 כאשר שמעון פרס קיבל את משרד הדואר, שונה שם המשרד למשרד התקשורת. כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
21:53 21.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
93. עמיר רפופרט: אלברט סודאי ''אני רואה מלחמה''!!
בתגובה להודעה מספר 91
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
יום שישי, 26 בספטמבר כ"ט באלול תשס"ג ארכיון![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f958e7746fccb73.jpg)
אלברט סודאי: "אני רואה מלחמה" השבוע,לפני 30 שנה,חזר אלברט סודאי וניסה לשכנע אתה ממונים עליו באגף המודיעין שמלחמה עומדת בפתח *אבל ה"קונספציה "הכריעה את המומחה המנוסה לענייני מצרים, שראה את כל הסימנים המעידים והתריע עליהם - לשווא * 30 שנה לא דיבר סודאי על הימים הנוראים שקדמו למלחמה, עכשיו הוא משחזר אותם רגע אחר רגע * חשיפה עמיר רפפורט באחד הימים האחרונים של חודש ספטמבר ,1973 השבוע לפני 30 שנה, שב אלברט סודאי הביתה, הניח תיק על השולחן ואמר לאשתו אירית: "או שאני מטומטם, או שכל מי שנמצאים איתי משוגעים. אני רואה מלחמה, ואני לא מצליח להבין איך האחרים לא רואים". סודאי שימש אז, בימים שלפני מלחמת יום הכיפורים, כראש מדור במחלקת המחקר של אגף המודיעין )אמ"ן(. הדברים שאמר לאירית ביטאו תסכול עמוק מכך שכל הניסיונות שלו להתריע על מלחמה שממשמשת ובאה נתקלו בקיר אטום. כבר שלושה עשורים אוכל סודאי את הלב על כך שהוא לא הפך אז שולחנות, כדי להזעיק ולהדליק אתה נורות האדומות, אלא השלים עם העובדה שההתרעות שהעביר בצינורות המקובלים נחסמו על ידי מפקדיו, שכן הן סתרו את הערכת אגף המודיעין שלפיה "הסבירות למלחמהנמוכה". "אני חי עם תחושות אשם קשות ביותר שלא עשיתי יותר", אמר לנו השבוע סודאי, בשיחה על מרפסת ביתו באור-יהודה, "בגלל התחושות האלה נמנעתי עד עכשיו מלראות סרטים על המלחמה או אפילו מלקרוא חומר כתוב עליה". אלברט סודאי, היום בן ,71 הסכים לחשוף את הסיפור המר של הימים שקדמו למלחמה בעקבות סרט חדש, "שתיקת הצופרים", המשחז ר את המחדל המודיעיני שהביא לפריצת מלחמת יום הכיפורים, אשר ישודר בערוץ 2 ביום רביעי הקרוב בשעה 21:30 )ראה מסגרת(. חשיפת סיפורו מאותם ימים שופכת אור חדש על מה שהתרחש בחדרי החדרים שלאגף המודיעין, בימים שבהם התקבעה הקונספציה שלא תהיה מלחמה - בניגוד גמור למבול הידיעות שקבעו בדיוק ההפך, ולמרות דברים חד-משמעיים שאמרו סודאי וקומץ מעמיתיו, אבל לא היה מי שיקשיב להם. להשלמת דבריו של סודאי שולבו בכתבה זו גם פרטים מתוך הספר "הצופה שנרדם" מאתאורי בר-יוסף, ומן הספר החדש "לשבור את הקונספציה", שכתב החוקר ואיש אגף המודיעיןלשעבר, אלוף-משנה )מיל'( ד"ר דני אשר. המידע הגלוי סודאי, בן למשפחה בגדדית אמידה, עלה כנער לאחר הקמת המדינה והשתקע עם משפחתו באזור חיפה. הוא התגייס לחיל הים, שם שירת ב... למחלקת המחקר של אגף המודיעין הצטרף כאזרח אחרי השחרור. מחלקת המחקר - לימים חטיבת המחקר - היתה מאז ומתמיד הצומת שאליה מתנקזות הידיעות החמות ביותר מכל גורמי האיסוף בקהילת המודיעין, צה"ל, השב"כ והמוסד: האזנות לרשתות קשר וטלפון של האויב; מידע שנקלט מתצפיות או מצילומי אוויר מיוחדים; פרטים שנאספים על ידי סוכנים שונים ואף מידע מודיעיני גלוי שניתן ללקט מכלי התקשורת הערביים. אנשי חטיבת המחקר אחראים לחבר את כל פרטי המידע השונים לכדי פסיפס ברור על הנעשה אצל האויב ועל כוונותיו. מדי יום מפורסמות ההערכות בלקט יומי המופץ בתפוצה רחבה. אך במקרים דחופים, כאשר מגיע מידע "לוהט", הנוהל הוא להעביר אותו בבהילות ובתפוצה מצומצמת לצמרת הצה"לית ולקברניטים, מקבלי ההחלטות בדרג המדיני. אלברט סודאי התמחה בנושאים הקשורים למצרים. ב-3791 היה ראש המדור האחראי על התחום המדיני במצרים, מדינת העימות הגדולה והמסוכנת ביותר באותם ימים. סודאי היה חריג אז בנוף של אגף המודיעין: אזרח עובד צה"ל בתוך חבורה של קצינים, ואחד החוקרים הבודדים ממוצא מזרחי, שהיו מסוגלים להבין את השפה והתרבות הערביים. "הוא היה האורים והתומים בכל מה שקשור לתחום המצרי", מעידים קצינים ששירתו איתו אז, הוותק והניסיון העניקו לו ידע עצום בכך הקשור למהלכים בבירה המצרית. "בניגוד לאחרים, אני ייחסתי חשיבות עצומה לא רק למידע מודיעיני שהגיע מאמצעי האיסוף החשאיים אלא דווקא לחומרים הגלויים שקראתי", משחזר סודאי. "אתה יכול ללמוד עד כדי 70 אחוז על האויב, דווקא מתוך חומר גלוי. לכל המעריכים האחרים זה היה חסר, כי הם לא קראו כמעט חומרים כאלה. אני הייתי מביא איתי הביתה שירים חדשים שנכתבו במצרים, וערימות של ספרים ועיתונים ויושב לקרוא את זה, שעות על גבי שעות". מתוך הררי החומר שקרא, העלה סודאי מסקנה אחת ברורה: שום מצרי לא יהיה מוכן לוותר על אף גרגר חול שנכבש במלחמת ששת הימים. "לכן התשובה שנתנה אז ראש הממשלה גולדה מאיר למתווך מטעם האו"ם, גונאר יארינג, שאנחנו מוכנים לסגת אבל לא נחזור לגבולות ,'67 נראתה לי טמטום וחוסר הבנה של הערבים וגם טיפשות מבחינה דיפלומטית", משוכנע סודאי. "בתרבות המצרית האדמה היא מעל לכל, עד כדיכך שמתרחשות שם רציחות בתוך המשפחה בין אחים שנאבקים על קרקע שמורישים ההורים שלהם. אז הבנתי שמבחינת הנשיא המצרי אנואר סאדאת, שרק עלה לשלטון פירוש התשובה של גולדה היה שרק במלחמה הוא יוכל לשבור את הקיפאון המדיני, בדרך להחזרת סיני. עד לגרגר האחרון מבחינתו, כמובן". זעירא תופס פיקוד גורמים רבים הובילו למחדל המודיעיני באוקטובר ,1973 אחד מהם לא נקשר כלל לעולם הערבי, אלא למתרחש באגף המודיעין של צה"ל. הוא התרחש ב-1 באוקטובר ,1972 כאשר אלוף אהרן )אהרל'ה( יריב, סיים תקופת כהונה שארכה לא פחות משמונה שניםבתפקיד ראש אמ"ן. יריב הוחלף על ידי האלוף אלי זעירא, מי שנחשב כמקורב לשרה ביטחון משה דיין, בין היתר מן הימים בהם היה זעירא ראש לשכת הרמטכ"ל דיין. רבים בצבא ציפו כי דרכו של האלוף החדש, שהיה בעבר מפקד חטיבת הצנחנים ונספח צבאי בוושינגטון, סלולה לקידום נוסף, ושמו הוזכר כמועמד אפשרי לתפקיד הרמטכ"ל. זעירא הביא לאגף המודיעין סגנון שונה לחלוטין מזה של יריב. "אהרל'ה היה שואל הרבה שאלות, והוא אף פעם לא היה בטוח בשום דבר", משחזר סודאי, "לא פעם הוא היה מזמין אותי אליו באופן אישי כדי לברר דברים שקשורים למצרים למרות שהייתי רק ראש מדור. לאלי זעירא לעומת זאת היה אופי של רס"ר". סודאי זוכר דיון שבו הועלתה אפשרות שלוב העבירה למצרים מטוסי מיראז' - אשר לא נקלטו על מסכי המכ"ם - בגלל שהם הובלו ברכבות. זעירא שאל את ראש המדור הכל כלימה רוחב פסי הרכבת במצרים בהשוואה לאלה של לוב, וראש המדור השיב שהוא צריך לבדוק את הנושא כדי לתת תשובה. זעירא, מספר סודאי, צרח על הקצין הנבוך: "למה לא בדקת קודם? למה באת לא מוכן?", למרות שאיש לא יכול היה לצפות שהנושא יתעוררבדיון. "אווירה רודנית", מכנה זאת סודאי, המשוכנע שגישתו של זעירא לא עודדה ויכוחים ודיונים שחיוניים לעבודת מודיעין. "אנשים פחדו 'לחטוף' אם יאמרו משהו שלא ימצא חן בעיני ראש האגף", הוא אומר היום. באותה תקופה מונה סגן-אלוף יונה בנדמן, שהכיר את זעירא עוד מהצנחנים, לתפקיד ראש הענף האחראי על כל הנושא המצרי במחלקת המחקר. דמות נוספת שמילאה תפקיד מרכזי היא תת-אלוף אריה שלו, שעמד בראש מחלקת המחקר, תפקיד שמילא מאז .'67 בראש הענף שעסק בנושא הסורי במחלקת המחקר עמד סגן-אלוף אביעזר יערי, ובראש הענף האחראי על ניתוח פעילות ומדיניות המעצמות העולמיות עמד סגן-אלוף חייםיעבץ. השינוי במצרים לרוע המזל, דווקא בחודש שבו זעירא הבטוח בעצמו החליף את יריב הספקן התרחש גם במצרים שינוי משמעותי, שעליו לא היה ידוע בזמן אמת. כיום ידוע כי הנשיא אנואר סאדאת החליט ב-42 באוקטובר 1972 לגנוז תוכניות שהיו למצרים לכבוש את כל סיני בכח הזרוע, מהלך שיחייב אותו להמתין מספר שנים עד שישיג אמצעים שיבטלו את עליונותה האווירית של ישראל. תחת זאת הורה סאדאת לצבא להתכונן ל"מלחמה בתנאים הקיימים". במקביל מינה את אחמד איסמעיל עלי לשמש שר הגנה ואת סעדאל-שאזלי לרמטכ"ל. משמעות ההחלטה היתה שהמצרים החליטו להסתפק בכיבוש רצועה ברוחב כ-01 עד 12 קילומטר ממזרח לתעלת סואץ, במטרה לנפץ את הקיפאון המדיני, ולאפשר את החזרת סיני כולה במשא ומתן מדיני, שייפתח על פי התחזית המצרית לאחר המהלומה הצבאית. האסטרטגיה החדשה קירבה עד מאוד את המלחמה, שנועדה להיפתח בתיאום עם סוריה. "היו הרבה סימנים שהעידו על שינוי", אומר סודאי. "שמתי לב שב-3791 השתנתה האווירה במצרים, והחל שיתוף פעולה הדוק עם סוריה ועם לוב, שנראה לי חשוב, והוקמהאפילו מפקדה ערבית מאוחדת. היה ברור לרבים שהכוונה הכללית של המצרים היא ללכת למלחמה. א בל את עומק הנכונות והרצון האלה אני חושב שרבים לא הבינו,כי הם לא 'חיו' את מה שמתרחש שם. "ניסיתי כל הזמן להגיד את הדברים האלה אבל יונה, אריה וזעירא חשבו שאין חשש מוחשי מפני מלחמה. על פי הפקודות אני צריך להעביר את ההערכות שלי כראש מדור לראש ענף מצרים, אבל אם הוא לא מקבל אותן -הן פשוט לא עוברות הלאה, ואף אחד אינו יודע עליהן". כבר אז, חודשים ארוכים לפני שהמלחמה פרצה בפועל, באה לידי ביטוי ה"קונספציה", שהיתה הכינוי להערכה שבכירי אמ"ן דבקו בה בעקשנות עיוורת בניגוד מוחלט למציאות שהיתה מוארת לפניהם. מרכיב עיקרי של הקונספציה כפי שהתברר אחרי המלחמה גם בוועדת אגרנט היה כי מצרים לא תצא למלחמה נגד ישראל, אלא אם תבטיח תחילה לעצמה יכולת לתקוף בעומק מדינת ישראל ובמיוחד את שדות התעופה העיקריים וזאת כדי לשתק את חיל האוויר הישראלי. המרכיב השני היה ש"סוריה לא תצא למלחמה בלי מצרים". משבר מאי '73 שבועות ספורים אחרי השינויים הסודיים שעליהם החליט סאדאת במצרים דווקא נכתב בהערכת אמ"ן החצי-שנתית הראשונה של :1973 האפשרות שמצרים תחדש את האש ותנסה במסגרת זאת לצלוח את התעלה ולכבוש את התעלה "רחוקה עתה יותר אי פעם מאשר בעבר". הערכה זו לא תאמה את הידיעות שהחלו להגיע בשנת 1973 לאגף המודיעין, והתחילו לשקף את השינוי בתפיסה המצרית. ידיעה ראשונה שהגיעה בינואר 1973 ממקור טוב אפילו הצביעה על כך שהמצרים מתכוונים לפתוח באש בחודש מאי. באפריל, מספר שבועות לפני תאריך היעד למלחמה, החלו להתרבות באופן ניכר הידיעות לגביה. הידיעות הצביעו על כך שהמצרים יוזמים מהלך של חציית התעלה באמצעות חמש דיביזיות חיל-רגלים, והנחתת כוחות קומנדו על הצירים בצד הישראלי כדי להקשות עלה געת כוחות מילואים צה"ליים. במקביל למידע הרב על המלחמה לא ניכרו הכנות משמעויות בשטח בצד המצרי, למעט תגבור של קני תותחים. "בתקופת החשש ממלחמה שתפרוץ במאי", אומר סודאי, "בנדמן, שלו וזעירא לא היו נחושים לגמרי שלא תהיה מלחמה, אבל ההערכה שלהם היתה בהחלט שהמצרים לא מתכוונים לתקוף את ישראל משום שהם יודעים כביכול שאין להם סיכו י לנצח. "אני חלקתי על התפישה הזאת, גם מתוך מחשבה שהערכה על כוונות של האויב היא במידה רבה ניחוש, והרי אי אפשר לדעת בדיוק מה עובר בתוך הראש של המנהיגים שלו. אתה לא יכול לדעת מה באמת המנהיג חושב, אפילו לא מתוך מה שהוא אומר לעוזרים שלו. יכול להיות שהוא מבלף אותם, ומעבר לכך יש גם אפשרות שהוא חושב דבר אחד, ואחר כך בעצם ישנה את דעתו. למרות זאת, הבכירים של אמ"ן היו בטוחים שהם יודעים במאה אחוז כיצד סאדאת עומד לנהוג. זה נבע גם מהאופוריה שאחרי מלחמת ששת הימים, ומהביטחון המוחלט בכוחו של צה"ל. "מעבר לכך", ממשיך סודאי, "היתה בליבי ההכרה שאם אתה מרביץ שוב ושוב לכלב, וזהב מידה רבה מה שישראל עשתה למצרים כאשר התנגדה לכל ניסיונות התיווך, בהתחלה של יארינג ובהמשך של שר החוץ האמריקני הנרי קיסינג'ר, אז בסוף, גם אם הכלב הוא פחדן לא תהיה לו ברירה אלא לנשוך אותך. אם הכלב לא מוכן לוותר על העצם שלו, במקרה הזה מבחינתה מצרים העצם היתה סיני, ואתה לא נותן לו פיתרון -אז הוא פשוט חייב לתקוף. זה היה לי ברור". סודאי זוכר כיצד היו קצינים שנטו לזלזל בהערכותיו, בין היתר משום שהיה אזרח. "בגלל שהייתי אז רח ללא מדים אמרו לי 'אתה בצבא לא מבין' כאילו שבשביל להבין משמעויות של תנועות צבאיות צריך להיות לפחות אסטרונום.", הוא מספר. "על רקע האזהרות שלי ממלחמה התחילו לכנות אותי בלעג בתוך מחלקת המחקר 'פאניקיסט' מלשון פאניקה ואלרמיסט ופחדן. חיים יעבץ, שלימים בתור פרשן לפני מלחמת המפרץ ב-1991 טען שהעיראקים לא ישגרו סקאדים לעבר ישראל, הוא זה שהדביק לי חלק מהכינויים האלה". כוננות כחול-לבן על רקע ההתרעות החמורות מפני מלחמה שתפרוץ במאי, התכנס "המטבח של גולדה" ב-81 באפריל. זעירא אמר כי "כל ניתוח לוגי של המצב יראה כי המצרים ייטעו אם יצאו למלחמה ואם מקבלים לוגיקה זו - אין טעם בישיבה. אגף המודיעין בכל זאת מקבל גם את האפשרות שלוגיקה של סאדאת יכולה להיות אחרת ולכן נבדקים כל הסימנים בשטח לראות אם יש הכנות למלחמה". לגבי החזית הצפונית קבע זעירא כי "נשיא סוריה יודע שאם חיל האוויר שלנו רוצה, הוא יכול במשך שעתיים להשמיד את חיל האוויר שלו". בניגוד לזעירא, ראש המוסד צבי זמיר, דווקא העריך כי "יש סיכוי למלחמה". הרמטכ"ל דוד אלעזר, שר הביטחון משה דיין, וראש הממשלה גולדה מאיר, תמכו בפעם הזו בגישת זמיר הזהירה והורו על כוננות שכונתה "כחול-לבן" וכללה את ההכנות נרחבות של צה"ל לאפשרות של מלחמה. לדברי סודאי "אחרי שהמלחמה לא פרצה בסופו של דבר במאי, אני חשבתי על שלוש סיבות אפשריות לכך: אפשרות אחת היא שההכנות שלנו הרתיעו את המצרים. אני מאמין באפשרות הזאת, אם כי לא באופן מוחלט; אפשרויות נוספות היו או שמדובר ב'חזרה גנרלית' לקראת המלחמה, או שזו היתה הונאה מצרית כדי שבתרגיל הב א נהיה פחות רגישים ולא נכריז כוננות. בכל מקרה, העובדה שהתרעתי על מלחמה במאי ולא צדקתי הורידה את ערך ההתרעות שלי". סודאי מספר עוד כי כחלק מכוננות כחול-לבן הוא הכין ביחד עם חוקרים נוספים באמ"ן רשימה של סימנים אפשריים במצרים שיוכלים להעיד על מלחמה מאוד קרובה. בין הסימנים האפשריים הוא מנה קירוב ארטילריה לחזית; תפיסת עמדות מול התעלה על ידי טנקים; קירוב אמצעי צליחה וזרנוקי מים שנועדו לפורר את סוללות העפר של צה"ל על גדות התעלה; שיחות ברשת הקשר המעידות על הכנות לפתיחה באש; גיוס כוחות מילואים; כיבוי אבוקות בשדות הנפט המצריים שקרובים לתעלת סואץ המעידים על סגירתם; או יציאה של מדענים סובייטים ואזרחים זרים אחרים ממצרים. על העיוורון "המצרים מבינים שאין הם יכולים להציג כיום שום איום צבאי של ממש", אמר ראש אמ"ן אלי זעירא ב-71 בספטמבר .1973 "אפשרות לתקיפה סורית-מצרית לגמרי לא סבירה, אך אולי הרוסים חושבים שבכל זאת אלה עומדים לתקוף כיוון שאין הם מכירים טוב את הערבים", הוא אמר אפילו ב-5 באוקטובר במהלך דיון אצל גולדה, יום אחד בלבד לפני פרוץ המלחמה. בין לבין היו שפע מדהים של התרעות שפרסו בפני המודעין את כל כוונות המצרים והסורים "אבל כשמישהו מתעוור אז הוא פשוט לא יכול לראות", כפי שאומר 30 שנה אחרי אלברט סודאי. "הקונספציה עיוורה את אמ"ן. "בימים האחרונים לפני המלחמה אני כל הזמן לחצתי על יונה שצריך לעשות משהו לתגבר את הקו. הוא הראה לי יום אחד מברק של אגף המבצעים על תגבור של שריון ותותחנים במסגרת הכוננות שהיתה, אבל בכמות קטנה. אמרתי לו שזה לא מספיק, שזה לא יעמוד בפני מיליון חיילים מצרים. הם יילכו לאיבוד. באותם הימים הייתי ממש בדיכאון. אני זוכר שלפני המלחמה פגשתי בחדר האוכל של הקצינים בקריה את רב-סרן מנחם זוהר, שהיה חבר שלי ששירת ביחידת דובר צה"ל, ושאלתי אותו אם הם הכינו ביחידה דרג ב' לקראת מלחמה. הוא ש אל אותי למה והשבתי לו שתפרוץ מלחמה. אחרי הפגישה מנחם אמר את הדברים לרפי אפרת ז"ל, שהיה אז דובר צה"ל, והרים מיד טלפון לאלי זעירא. ראש אמ"ן אמר לו 'עזוב, לא תהיה מלחמה' ובגלל זה בדובר צה"ל לא עשו שום צעדי כוננות. "ביום רביעי או חמישי לפני המלחמה זומן באמ"ן דיון בשעת לילה. רציתי להשתתף בדיון כדי להצביע על כל הסימנים למלחמה ויונה אמר שיעלה את הבקשה שלי ואז יקראו לי. חיכיתי וחיכיתי אבל אף אחד לא קרא לי עד שפתאום נודע לי שהדיון בעצם נגמר וכולם התפזרו הביתה". לדברי סודאי, ביום שישי בצהריים, ערב יום הכיפורים, עוד לפני יירוט ההודעה של השגריר הזר, מבחינתו כבר היה אישור סופי לכך שהמלחמה אוטוטו פורצת. "בצהריים הגיעה ידיעה של 8200 )יחידת ההאזנה של חיל המודיעין, ע"ר( שלפיה החיילים המצרים קיבלו היתר לשבור את הצום של הרמדאן שחל אז", הוא משחזר. "כשקראתי את הידיעה הזו מיד קפצתי מהמקום ורצתי ישר לאריה שלו. אמרתי מאוחר יותר בוועדת אגרנט את מה שאמרתי לשלו באותו עיתוי, שהמצרים זה עם דתי, ואם נותנים להם להפר את הצום זה סימן שיש משהו יותר חשוב מהדת וזה יכול להיות רק מלחמה כי בשביל תרגילים ה ם אף פעם לא שברו צום. "התשובה שקיבלתי מאריה שלו היתה שהנושא כבר נבדק והוא לא הוסיף מעבר לכך". לדברי סודאי, "אני ביקשתי שאמ"ן יפעיל מהר את המקורות המיוחדים )הכוונה היא לאמצעים שנשתלו מראש בתוך שטח מצרים ונועדו לתת את ההתרעה הסופית למלחמה שפורצת, ע"ר( אבל אמרו לי שיש למקורות האלה אורך חיים קצר שכן המצרים יגלו אותםמהר אם יופעלו, ולכן הם יופעלו 'רק במקרה הצורך'. אמרתי שאם זה לא מקרה צורך אז מה כן? באותו זמן גם התקשרתי שוב ושוב למודיעין של פיקוד הדרום וביקשתי מהם לבדוק האם המצרים כיבו את האבוקות ממתקני הנפט שלהם, שהיה סימן המלחמה האחרון שעדיין לא התרחש. השיבו לי שלא. למעשה האבוקה נשארה דולקת עד אחרי שהמלחמה התחילה, כנראה בגלל שהמצרים רצו להטעות". בשבת בבוקר כבר שלח אמ"ן רכב לביתו של סודאי כדי לקחת אותו בבהילות לקריה לאחר שהגיעה התרעת המלחמה הסופית של ראש המוסד. לאחר פרוץ הקרבות הוא פגש את בנדמן."עשיתי דבר שלא הייתי עושה פעם נוספת בחיים", הוא משחזר. "ירדתי אל יונה לחדר שבו היה, בבניין הישן של אמ"ן. זה היה בדיוק בשלב שבו התחילו לדווח על הנפגעים בחזית, אז אני אמרתי לו: 'ת פתח את הרדיו, תשמע מה גרמת'. הוא היה צהוב לגמרי כששמע את זה". לדברי סודאי, "במישור האישי אני דווקא די מסמפט את יונה בנדמן וגם את אריה שלו. שניהם אנשים אינטלגנטים וישרים. הם ראו את הסימנים של המלחמה אבל משום מה פירשו אותם אחרת. אני חושב שאלי זעירא העביר את התחושה שכאילו אמ"ן אחראי עלה הוצאה הכספית של גיוס מילואים שיכול להיות מיותר במקום להתמקד בהתרעה המודיעינית על מלחמה שיכולה לפרוץ". 30 שנה אחרי, סודאי מאשים בעיקר את עצמו. "בגלל שלא טיפסתי על הקירות, בגלל שלא עשיתי באמת את כל מה שהייתי יכול לכדי להתריע, כדי לזעזע את המערכת, הרגשתי שבגדתי בעצמי. עד היום התחושה האיומה הזאת לא מרפה ממני". סגן-אלוף )מיל'( יונה בנדמן אמר השבוע בתגובה: "אני מצטער לשמוע שאחרי המלחמה גם אלברט מצטרף למקהלה, אבל אין לי עניין להתייחס לדברים. במשך 30 שנה לא דיברתי, ולא אדבר על המלחמה גם עכשיו. מבחינתי, שכל אחד יילך עם האמת שלו". זמן קצר אחרי המלחמה עזב סודאי את מחלקת המחקר באגף המודיעין, ועבר לשירות ביטחוני אחר. עד היום, הוא אומר, לא קיבל אות על השתתפותו במלחמת יום הכיפורים, בגלל שהיה אזר ח. "הלקח שלי", אומר סודאי 30 שנה אחרי, "שהמודיעין צריך להתעסק רק במודיעין. ולא בשום דבר אחר". http://images.maariv.co.il/cache/ART547451.html ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
13:33 18.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
80. האלוף גלעד: סוריה הגבירה את תמיכתה בטרור!!
בתגובה להודעה מספר 0
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ראש המטה המדיני-ביטחוני במשרד ראש הממשלה הזהיר שבמידה והמסר הישראלי לא יובן, תיערך הערכת מצב ויישקלו פעולות נוספות שירות מעריב
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f9124d2135170fd.jpg) האלוף עמוס גלעד. צילום ארכיון ראש המטה המדיני-בטחוני במשרד הביטחון, עמוס גלעד אומר שבשנתיים האחרונות גדלה התמיכה של סוריה בארגוני הטרור והתוצאה היא פיגועים קשים. בראיון לרשת ב' אמר גלעד שהתמיכה בארגוני הטרור שיושבים בדמשק היא גדולה ומשמעותית יותר מכפי ששיערו ועל כן חייב להיפסק. האלוף גלעד הוסיף שאם המסר לא יובן יינקטו פעולות מתאימות.גורמים בצה''ל מעריכים שסוריה לא תפתח במלחמה עם ישראל, למרות הצהרותיו הלוחמניות של רמטכ''ל צבא סוריה אתמול. רמטכ''ל הסורי, חסאן טורקמאני, הורה אתמול לחייליו להגביר את עירנותם ולהיות מוכנים להדוף את התוקפנות הישראלית. גורמים במערכת הביטחון הגדירו את ההצהרות הסוריות ''שחרור קיטור'', בעקבות תקיפת חיל האוויר בסוריה לפני כשבועיים. לדבריהם, לא ניכרת כוננות מיוחדת בצבא הסורי ולא הוכרז גיוס מילואים.
בנוגע להפצצת חיל האוויר בשטח סוריה, אמר אתמול הרמטכ''ל הסורי שראש הממשלה אריאל שרון מנסה ''לייצא'' את משבריה הפנימיים של ישראל באמצעות תקיפת סוריה. טורקמאני הוסיף שהסנקציות של ארצות-הברית לא יגרמו לסוריה לסגת ממדיניותה. ''הלחצים האלה לא הניעו ולא יניעו את סוריה מהמדיניות שלה, המבוססת על עקרונות'', הוא אמר. נשיא סוריה, בשאר אסד אמר בנאום בכינוס המדינות המוסלמיות במלזיה אתמול: ''להיטותה הצבאית של ישראל לא תרתיע את הסורים''. (18/10/03 , 12:09) http://images.maariv.co.il/channels/1/ART/562/338.html ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
12:31 20.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
86. אלוף במיל' אלי זעירא מחזיק בידו ''פצצת אטום''!!
בתגובה להודעה מספר 85
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 21.10.03 בשעה 02:28 בברכה, פילוביץ שחף {ציטוט} "אם יאונה לי רע, אני אחשוף את כל תוכן הקלטות שבידי ותאמינו לי זה "פצצת אטום"!!!!![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f93b6e82d3c0f79.jpg)
@ ציטוט זה נאמר על ידי אלוף במיל' אלי זעירא כתגובה לשאלתו הישירה של י.ל - אמ"ן...:- {ציטוט} "למה אתה לא משיב לשאלות ולטענות ששיקרת את הדרג המדיני, את גולדה למשל", כפי שפורסם בספר...:- "הצופה שנרדם" מאת: יוסף בר-יוסף??" http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5368&omm=19&viewmode= @ היה שקט קצר באולם ואלוף במיל' אלי זעירא השיב...:- "אני שמח שיש לי את ההזדמנות....תדעו לכם שאני מחזיק בידי קלטות, שהקלטתי את כל השיחות עמי בטלפון, לפני המלחמה, במלחמה ואחרי המלחמה, לפני 20 שנה העברתי אותן לחברה פרטית לשיקלוט ואם יאונה לי רע, אני אחשוף את כל תוכן הקלטות שבידי, ותאמינו לי זה "פצצת אטום"!!!! ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f93b9e0387668e2.jpg)
@ הכנס/הדיון הסגור הנ"ל, התחיל בשעה 19:30 בערב ונמשך עד חצות = 00:30, הדיון הנוקב, האכזרי, הסכינאות, נוהל ביד רמה ולמופת על ידי אלוף במיל' עמידרור. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f93b4d125c42158.jpg)
כל הדיון הנ"ל תועד-וידיאו ותקלוט, על ידי צוות של אמ"ן!! @ שולחן הכבוד היה ישר ולא עגול, ומי שישב מאחוריו כלפי 500 המוזמנים שבאולם, היו...:- 1. אלוף המיל' עמידרור-מנחה. 2. אלוף במיל' אלי זעירא-ראש אמ"ן לשעבר-במלחמה. 3. תת-אלוף במיל' אריה שלו-רמ"ח מחקר במלחמה. 4. סא"ל במיל' אביעזר יערי- רמ"ח סוריה. 5. סא"ל במיל יונה ולדמן- רמ"ח מצרים.
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f93b55b2779cd4a.jpg)
@ נכחו באולם אורחים מכובדים מאוד, כמו: 1. ראש המוסד לשעבר במלחמה-אלוף במיל' צבי זמיר שהגיח משום מקום. 2. אלוף במיל' גורן. 3. פרופ' גיחון..... 4. למעשה, מי שנכחה באולם זו כל שידרת המודיעין של שנת 1973 !!! @ מי שהוזמן "לא הגיע" זה אלוף במיל' ישראל "טליק" טל...![](http://rotter.net/forum/Images/oranis/icon_no.gif) @ אורח הכבוד של הערב שהגיע במרצדס המפוארת שלו וללא כל בדיקה ביטחונית, נכנס לאולם...זה לא אחר מאשר מר מודיעין בכל הזמנים = תיבת פנדורה = יעקב נימרודי !! לסיכום ביניים...:- "אלוף במיל' אלי זעירא, מחזיק בידו את כל התשובות לכל השאלות שנותרו ללא תשובה בכלל ולריפוי הפצע הנפשי, של החברה הישראלית בפרט"...!! @ רשמים נוספים מהכנס/דיון יובא במועד מאוחר יותר... המשך..... @ קצין מודיעין בכיר שם כינוי "זיזי" רמ"ח מצרים-מדיני, צעק לתת-אלוף במיל' אריה שלו...:- "תלמד מה זה פתיחות מארל'ה יריב!!" {ראש אמ"ן לפני אליזעירא שהחליפו ב-1.10.1972} ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f93f1ef3fd94fe8.jpg) "אתה עבדת עם אנשים שהסכימו לדעתך בכלל ואומרי הן בפרט, וניטרלת/מידרת מי ששאל שאלות בכלל וחלק על דעתך בפרט...!!"
אני שואל אותך, הרי מלחמת יום הכיפורים היתה אמורה לפרוץ, ב-19.3.1973 וכשהיחידה גילתה את המידע הזה, אז המצרים דחו את המתקפה לחודש מאי - אוגוסט.... "התכוננו ארבעה חודשים למלחמה במסגרת "כחול לבן"/תקופת מאי-אוגוסט 1973' כשפרצה המלחמה... איך נראינו ??? זה נקרא להתכונן ??? {סוף ציטוט מפי "זיזי"} @ השאלה המתבקשת...:- "מה קרה לכל הציוד, הכלים, הנשק, שהיו מוכנים בימח"ים במבצע "כחול לבן", לאן זה נעלם...??" 1. האם מי שהוא הטעה...?? 2. האם מי שהוא רימה...?? 3. האם מי שהוא גנב...?? המשך..... @ אלוף במיל' עמידרור פתח את הדיון בשתי שאלות קשות מאוד !! {למי שלא יודע, עמידרור היה סרן צעיר באמ"ן בזמן המלחמה ללא תפקיד מוגדר, וכשראה שהוא לא שובץ לתפקיד ביצועי בזמן המלחמה, הלך להיות קמ"ן 162...!!} להלן השאלות...:- 1. למה לא הופעלו המ"מ לפני פרוץ המלחמה, הרי הם נוצרו/נועדו במיוחד למקרים כאלה...?? 2. תמונת המודיעין שהתקבלה באותו הזמן היתה אמורה בכלל, לא להכנס לדיון אם זה תרגיל או לא תרגיל, אלא זה מתחייב מאליו שצריך להכנס לזמן מלחמה, מה קרה...?. אלוף במיל' אלי זעירא השיב...:- "שהעקרון שצריך להנחות את כולם בבואם לבדוק חומר מודיעיני, יש לפעול לפי הנוסחה: תגלה = תזהה = לספור, אם הבחנתם בשינוי מהותי זה אומר מלחמה...!!" תת-אלוף במיל' אריה שלו אמר...:- "שלא הייתה בצה"ל תצ"א נורמלית של התעלה, מה שכן היה, זה תצ"א שנלקחה בגיחות צילום אלכסוניות = מעוותות...!!" השאלה הנשאלת/המתבקשת היא...:- "האם לא נלקחו תצ"אות בכוננות כחול לבן, שבוצעה בחודשים מאי-אוגוסט = חודשיים לפני פרוץ המלחמה...??" @ דהיינו האם לא בוצעו גחצ"ים...?? המשך יבוא.... ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
16:45 20.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
88. זעירא מאיים בחשיפת קלטות סודיות !!
בתגובה להודעה מספר 86
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 20.10.03 בשעה 19:23 בברכה, פילוביץ שחף 15:16, 20 אוקטבר 2003 / כ"ד בתשרי תשס"ד בדיון מצומצם שהתקיים בהנחייתו של האלוף יעקב עמידרור אמר ראש אמ"ן בתקופת מלחמת יום כיפור האלוף במיל. אלי זעירא כי "אם יאונה לי רע, אחשוף את תוכן הקלטות שבידי, ותאמינו לי זה "פצצת אטום", כך מדווח באתר רוטר. ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f93f4fa4cd92774.jpg) בדיון מצומצם שהתקיים בניצוחו ובהנחייתו של האלוף יעקב עמידרור אתמול בסוגיית מחדל מחלמת יום כיפור השתתף, לראשונה מזה עשרים שנה, מי שהיה בתקופת מלחמת יום כיפור ראש אמ"ן האלוף אלי זעירא.
הכינוס אורגן על ידי תת אלוף במיל. דודו צור, שבשיחה עם כתב ערוץ 7 היה מוכן לאשר רק את קיומו של הכינוס אך בשל היות הכינוס סגור אמר כי הוא מנוע מלהתייחס לתכניו. עם זאת יצויין כי באתר האינטרנט 'רוטר' מתואר מפגש קשה בו במהלך הדיון שנמשך כחמש שעות נשאל ראש אמ"ן לשעבר, זעירא, על ידי אחד מבכירי המודיעין שנכחו במקום מדוע שיקר להנהגה המדינית של המדינה ובראשה ראש הממשלה דאז גולדה מאיר, באשר לסבירות לפרוץ מלחמה. בתגובה איים זעירא ואמר כי אם יאונה לו רע, יחשוף תוכן קלטות שבידו, אותן הגדיר כ"פצצת אטום". עוד מתואר השקט שהשתרר באאולם עם הישמע דבריו של זעירא. נכתב עוד כי האלוף במיל. אלי זעירא הוסיף ואמר כי "תדעו לכם שאני מחזיק בידי קלטות, שהקלטתי את כל השיחות עמי בטלפון, לפני המלחמה, במלחמה ואחרי המלחמה, לפני 20 שנה העברתי אותן לחברה פרטית לשיקלוט ואם יאונה לי רע, אני אחשוף את כל תוכן הקלטות שבידי, ותאמינו לי זה "פצצת אטום"!!!" שאלתו של בכיר המודיעין את זעירא הסתמכה בעיקר על השאלות העולות מספרו שלדוקטור אורי בן יוסף, סופר ומרצה בכיר במחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת חיפה. בספרו "הצופה שנרדם סיפור ההפתעה של מלחמת יום כיפורים" שאל בין השאר בן יוסף מדוע לא הייתה התייחסות של ממש להתרעות המלך חוסיין בסוף ספטמבר וכן התרעות נוספות שהתקבלו באותו שבוע? כיצד שחק אמ"ן את ערך המידע ההתרעתי שהגיע בימים שקדמו לפרוץ המלחמה? כיצד מנע אמ"ן את הפצתו של המידע שהיה קריטי לשיקול דעתם של קברניטי המדינה? מדוע לא דווח לקברניטי המדינה כי אמצעי האיסוף המיוחדים שפוזרו במצרים לא הופעלו כלל, בה בשעה שההנהגה המדינית הייתה משוכנעת שאמצעים אלו מופעלים? שאלותיו של בן יוסף מתנקזות לשאלת מעורבותו ואחריותו של האלוף אלי זעירא ראש אמ"ן באותה העת למחדל. יצויין כי עוד נכחו במפגש תת-אלוף במיל' אריה שלו ראש מדור מחקר בימי מלחמה, סא"ל במיל' אביעזר יערי ראש מחלקת סוריה בתקופת המלחמה, סא"ל במיל. יונה ולדמן, ראש מחלקת מצרים בתקופת המלחמה, ראש המוסד לשעבר ואישים נוספים. עם היוודע דבר קיומן לכאורה של הקלטות סודיות בידיו של קצין בכיר בצה"ל עולות מספר תהיות כחוקיות ההקלטות, הבעלות עליהן, האם שייכת לצה"ל או למקליט והאם יוכלו בכירי מערכת הביטחון לדרוש מזעירא למסור לידיהם את ההקלטות. (ש) http://www.a7.org/news.php?id=62917 ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
09:12 21.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
89. סא''ל יונה ולדמן:''אני מודה שאני טעיתי בהערכתי
בתגובה להודעה מספר 86
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 21.10.03 בשעה 13:17 בברכה, פילוביץ שחף ...אני מודה שהטעיתי ואני מתנצל !!!![](http://rotter.net/forum/Images/oranis/set3_04.gif) ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f94dc2b12a4515d.jpg)
סא"ל במיל יונה ולדמן- רמ"ח מצרים עלה לדבר, וכשבידו הוא הביא איתו ערימה של מסמכים גדולה, איך שהוא התחיל לדבר, משפטו הראשון היה...:- "אני מודה שאני טעיתי בהערכתי, אני מודה שהטעיתי ואני מתנצל !!!![](http://rotter.net/forum/Images/oranis/set3_04.gif) "הטעות הבסיסית של הקונספציה: המודיעין זילזל בנשיא סאדאת !!"
"סאדאת הוכיח את עצמו בשני צעדים גדולים ואיסטרטגים שנקט...:- 1. ריענון השילטון מכל נאמני שילטונו של נאצר. 2. זרק את הסובייטים ממצריים החוצה. "המ"מ לדוגמא הביאו.....דוגמא לאיכות המ"מ, שיום לפני פרוץ המלחמה, "הקאדי"-הרב הראשי המוסלמי של הצבא המצרי, נתן היתר להפסיק את צום הראמאדן יום לפני פרוץ המלחמה-יום שישי.... האם זה לא סימן למחלחמה...??" המשיך סא"ל יונה ולדמן ואמר: "שהמ"מ לא היו משהו שלא הכרנו או יכלו להוסיף יותר מדי מעבר למה שידענו" תת-אלוף אריה שלו רמ"ח מחקר של אמ"ן השיב ואמר...:- "הידיעה הגיעה לשולחני 3 חודשים אחרי המלחמה...!!" @ שאלו אותו ואיך זה קרה?? השיב אריה שלו...:- "שמי שאשם בכך זה החברה של תת-אלוף יואל בן פורת-מפקד יחידת 8200 {848} ששלחו את הידיעה עם החומר הסתמי בצינורות הרגילים, מבלי להבחין שמדובר בידיעה איכותית..." {אריה שלו חושב שיחידת האיסוף חברה מטומטמים} המשיך סא"ל יונה ולדמן: "המקור של חוסיין היה בכיר בשילטון הסורי שדאג לעדכן את המלך חוסיין בכל מצב !!" המשיך יונה ולדמן ואמר...:- "אפילו המטכ"ל המצרי היה בספק אם התרגיל יהפוך למלחמה, אפילו ברמת מפקד ארמיה לא ידעו על המלחמה הקרב, הם ידעו רק 3-4 ימים לפני פרוץ המלחמה....עד כדי כך ההונאה המצרית היתה מתוחכמת !!" סא"ל במיל' יונה ולדמן לא סיים את דבריו, כי הוא הורד מהבמה באלגנטיות על ידי המנחה אלוף במיל' עמידרור בגלל שבניתוחו את הדברים הוא התיחס ליחסי מצרים רוסיה ואיך הם יחסים אלו יכלו להצביע על התחלת תכנית של מלחמת יום הכיפורים, עריבב בין מלחמות ישראל, הופסק וירד מן הבמה..... זה הזמן שאלוף במיל' עמידרור הכריז על הפסקה קצרה בת 15 דקות !! ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
19:13 21.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
92. אל''מ יוסי במיל' לנגוסקי:''יש לי משפט להתחלת...
בתגובה להודעה מספר 90
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 21.10.03 בשעה 19:14 בברכה, פילוביץ שחף דברי...:- "אין לי שום דבר אישי נגד זעירא"מיד אחרי ההפסקה הקצרה התחיל שלב הדוברים/שואלים את הפנל בהנחייתו של אלוף במיל' עמידרור. ראשון הדוברים/השואלים היה...:- "אל"מ יוסי במיל' לנגוסקי משהיה אחראי על המ"מ, לפני המלחמה....הוא שהחליף אחר כך את מנחם דיגלי כמ"ח איסוף של אמ"ן !! לאחר שהוא סיים את המשפט ההתחלתי שבפתיח הודעה זו, הוא המשיך ואמר...:- "המ"מ נועדו לאתרעה איסטרטגית, אלוף במיל' אלי זעירא סרב להפעילם, על פי הספר "הצופה שנרדם", אלי זעירא דיווח לגולדה שהמ"מ הופעלו.... ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f956805232f0b43.jpg) אני שואל...:- 1. מדוע שתקת ?? 2. מדוע לא תבעת אותו על הוצאת לשון הרע/תביעת דיבה...?? {את הסופר/החוקר אורי בר-יוסף שכתב את הספר}
@ כאן קפץ מנחה הערב אלוף עמידרור, ובהערת שוליים אמר, "כמו בפרלמנט הבריטי, מקובל שאם יש שאילתא מכוונת אישית נגד חבר מסויים בפנל יש לאפשר לחבר-אלי זעירא להשיב מיד ולא לחכות לסיום דבריו של הדובר." @ מיד קפץ אלוף במיל' אלי זעירא ואמר...:- דיגלי ביקש להפעיל את המ"מ שבוע קודם ונדחה על ידי, אבל, 40 שעות לפני המלחמה ביקש ממני תת-אלוף במיל' יואל בן-פורת {מפקד יחידת המצפה/האתרעה של אמ"ן} להפעיל את המ"מ והדבר אושר" @ מיד קפץ אל"מ במיל' יוסי לנגוצקי ואמר...:- "אני הייתי אחראי על המ"מ ואני אומר לך, שהם לא הופעלו !!!" @ ואז אלוף במיל' אלי זעירא השיב...:- "הושמה האזנה לטלפון הפרטי שלי וכעבור זמן מה הסלילים ניתנו לי. כעבור 20 שנה הועברו הסלילים לפענוח והם לא יהיו בשימוש, אלא אם מישהוא ירצה לעשות משהו...." @ פתאום שקט בקהלללל![](http://rotter.net/forum/Images/oranis/set3_05.gif) @ ואז אלוף במיל' אלי זעירא מקריא ציטוט מאחת השיחות/תמליל...:- "יואל: אני ביקשתי לחפעיל 2 מ"מואושר לי לפתוח רק אחד." זעירא: "הודיעו לי, שגם המ"מ השני היה פתוח יום קודם והמ"מ, לא נתנו שום חומר במשך 40 שעות." @ באותו רגע קופץ אל"מ במיל יוסי לנגוצקי וצעק מתוך הקהל...:- " ואני אומר לך שהמ"מ היו סגורים!!!" @ זעירא השיב...:- "אני נתתי פקודה להשאירם פתוחים, יכול להיות שלא ביצעו פקודות" @ קפץ קמ"ן חטיבה 7 ואמר...:- "שהיום מקובל לרדת על גורדיש אבל גדולתו היתה שהוא נתן פקודות והוא גם וידא שהן מתבצעות, והוא וידא שהמודאים דיברו אמת..." {רמז שאלוף במיל; אלי זעירא מדבר שטויות/משקר} @ אלי זעירא מתיחס לחוקר אורי בר-יוסף, שכתב בסיפרו "הצופה שנרדם" את מה שאמר לעיל אל"מ יוסי לנגוצקי...:- ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f956805232f0b43.jpg)
"אורי בר-יוסף לא דיבר איתי כלל, למרות ששליש מהספר מדבר עלי, המחבר "סימן אותי כמטרה ובנה עלי עלילה" @ מיד קפץ אל"מ במיל' יוסי לנגוצקי וצעק..:- " אבל זה בניגוד למה שאמר דדו...." @ ואז השיב לו אלוף במיל' אלי זעירא...:- "ק הפרוטוקולים מחייבים...!!" המשך יבוא.... ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
22:16 21.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
94. אלברט סודאי רמ''ד מצרים-מדיני דיבר מעימקי ליבו
בתגובה להודעה מספר 92
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
עם סיום דבריו ושאלותיו של אל"מ במי"ל יוסי לנגוצקי, עלה לדבר/לשאול מר אלברט סודאי אזרח מדינת ישראל, האזרח היחידי שהיה בפורום המחקר של אמ"ן בפיקודו של תת-אלוף אריה שלו, סודאי היה אחראי על גיזרת מצרים מבחינה מדינית.![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3f95926758538508.jpg)
אלברט סודאי-רמ"ד מצרים-מדיני אמ"ן @ בראשית דברין הוא התחיל עם הסוכן = החתן של נאצר שהוא אישית טיפל בו, וכך אמר...:- "הסוכן שטיפלתי בו נחשד גם על ידי כסוכן כפול, הוא נתן ידיעות טובות אבל הוא רק פיסה בפסיפס המודיעין, התמונה הכללית היתה ברורה ולא צריך היה רק את הסוכן הבכיר בכדי להבין שתהיה מלחמה...!!" @ המשיך ואמר.... "תפסנו את הסוכן משקר מספר פעמים, אז למה סמכו עליו {בחטיבת המחקר = תת-אלוף אריה שלו} בכל זאת...??" @ המשיך ואמר.... "התמונה הכללית היתה ברורה למצרים לא היתה ברירה אלא רק לצאת למלחמה, כל הסימנים היו קיימים!!" לפתע מר אלברט סודאי, תוך כדי דיבור חש ברע, ביקש לשבת ולדבר בישיבה, כולו היה לבן ונרגש ביותר, הוא סיים את דבריו...!! ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
23:58 21.10.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
97. ראש המוסד לשעבר צבי זמיר השתלט על המיקרופון
בתגובה להודעה מספר 96
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
"וביקש את סליחת הקהל שהוא מתפרץ, אני כבר פנסיונר ועייף ןלפני שאני הולך הביתה אני רוצה להגיד כמה מילים."@ וכך הוא התחיל..... "אני מודאג שבמודיעין כולם עוסקים במ"מ ויש הדלפות על מ"מ וזה יגרום שלא יהיו לנו מ"מ חדשים, מכאן אני מתיחס לאיכות האמינות של המ"מ!!" @ המשיך ואמר.... "את המ"מ צריך לבדוק בדיקת התקיים/לא התקיים-מבחינת הידיעה." @ המשיך ואמר.... "צריך לבדוק מה נתן המודיעין האנושי "יומינט אינטליג'נט" למלחמה, אני מתכוון לאיכות הידיעות, ואני מתיחס לידיעה שהבאתי לגולדה אישית ב-4 בבוקר ביום שבת {= יום כפור יום פרוץ המלחמה}, אני אמרתי לגולדה שהמלחמה תפרוץ בשעה 6 לפנות ערב." @ המשיך ואמר..... "הידיעה הזאת מנעה את פלישת הכוחות העיקריים של צבא מצריים באותו יום ודחה אותם. זה היה יכול לגרום אסון גדול למדינת ישראל...!!" @ מה שמובן ש..... המצרים הבינו שעלינו עליהם ובגלל הגיוס שהתחיל בבוקר יום שבת ותנועת 300 הטנקים לכיוון התעלה, הם פחדן לשלוח קדימה את הכלים הכבדים-הדויזיות המשורינות , המצרים שלחו רק את יחידות החי"ר שלהם, דבר שעיכב את ההתקדמות הצבא המצרי, המצרים התחילו לשלוח את הדויזיות המשורינות רק ביום ה-7-8 לאוקטובר. @ המשיך ואמר.... "גורמים בכירים מסכמים את כושר האיסוף העתידי ע"י התידרוכים שלהם, בקיצור יותר מידי הדלפות !!" @ המשיך ואמר.... "המודיעין הרדים את המדינה!!" @ נמשיך ואמר... בהתייחס לפרשת חוסיין...."חוסיין לא נתן ידיעה על מועד המלחמה, הוא לא חידש מאומה ממה שהיה כבר ידוע שבועות לפני..." @ המשיף ואמר...... "יזמתי את הפגישה עם גולדה, כי דאגתי ממה שיקרה עם הפלשתינים בירדן באם תפרוץ מלחמה...?! @ המשיך ואמר.... "אין לנו קברניט שיודע מה שהוא רוצה!!" @ ראש המוסד לשעבר אלוף במיל' צבי זמיר ירד מהבמה...... ![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו.
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
10:32 01.11.03 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
99. סא''ל במיל' שבתאי בריל: ''טייסות המפציצים של...
בתגובה להודעה מספר 97
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 01.11.03 בשעה 11:13 בברכה, פילוביץ שחף הדובר/השואל הבא, היה סא"ל שבתאי בריל קצין אג"מ בזמן המלחמה ואח"כ מונה לתפקיד מושל שכם, אחרי המלחמה הוא הודח מתפקידו כקצין אג"מ על ידי מפקדו תת-אלוף במיל' יואל בן-פורת, כפי שיוסבר בהמשך....להלן ציטוטי דבריו...:-@ "טייסות המפציצים של סוריה קודמו בצורה יוצאת דופן ולא מוכרת בסמוך לגבול מדינת ישראל 8 ימים לפני המלחמה, אמרתי ליואל שזה מלחמה, אבל הוא נפנף אותי...." תת-אלוף יואל בן-פורת כיהן כמפקד יחידת המצפה/האתרעה של אמ"ן בצה"ל, ישב באולם על כסא גלגלים, משותק מבלי יכולת להגיב, כל מה שיש בפיו זה סיפרו הנעליה המדבר בעד עצמו...:-
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/3fa36d187bf27b72.jpg) 14. ''הנעילה'' סיפרו/האני מאמין של................. http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5368&omm=14&viewmode @ המשיך ואמר..... "באופן יוצא מהכלל ותוך חריגה מסמכות הצגתי את הידיעות בפני תת-אלוף במיל' צביקה לידור-בכיר באמ"ן, ולידור רץ עם החומר {מידע} לשלו-תת-מפקד יחידת/אגף המחקר, ושלו השיב לי באנגלית...:- "מיינד יור אוון ביזנס", ועל כך הודחתי לאחר המלחמה!!! סא"ל במיל' שבתאי בריל סיים את דבריו וחזר למקומו !!
![](/User_files/forum/signatures/u17t0.gif) כתב אישום נ' אדריכלי אוסלו. |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
17:32 19.09.04 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
109. סקופ....דוח אגרנט יפורסם!
בתגובה להודעה מספר 0
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 19.09.04 בשעה 18:40 בברכה, פילוביץ שחף Watto חבר מתאריך 2.6.02 1380 הודעות 11:08 19.09.04 3.דוח אגרנט יפורסם בצה''ל... ידיעה במעריב: http://www.nrg.co.il/online/1/ART/784/522.htmlהנה היא: אחרי 31 שנה: דוח מלחמת יום כיפור יוצא לאור הרמטכ"ל צפוי לאשר בשבוע הבא את פרסום המחקר הרשמי על מלחמת יום כיפור. המחקר, שכבר נגנז ע"י ארבעה רמטכ"לים , כולל לא מעט ממצאים מפתיעים עמיר רפפורט 19/9/2004 ערב יום השנה ה-31 למלחמת יום כיפור צפוי הרמטכ"ל, רב-אלוף משה (בוגי) יעלון, לאשר בשבוע הבא את פרסום המחקר ההיסטורי שנערך בצה"ל על המלחמה. המחקר מעורר המחלוקת כבר נגנז על ידי ארבעת הרמטכ"לים שכיהנו לפניו , ורבים טוענים כי הדבר נעשה בעקבות לחצים שהפעילו מפקדים מאותה תקופה, ביניהם האלוף במיל' אריאל שרון. למעריב נודע כי נוסח המחקר שאמור להתפרסם בקרוב תוקן "תוקן"? הוסיפו שקרים או תיקנו חצאי אמיתות? Watto] במהלך החודשים האחרונים, והוא שונה מגרסת המקור שנגנזה. הנוסח החדש הונח לפני ימים אחדים על שולחנו של הרמטכ"ל יעלון, ויש בו לא מעט ממצאים מפתיעים. watto. המחקר נערך בצה"ל במשך שנים ארוכות על ידי צוות בראשותו של ד"ר אלחנן אורן, שהיה ראש מחלקת ההיסטוריה במטה הכללי. הוא מתבסס על אלפי שעות הקלטה שביצעו אנשי המחלקה בחמ"לים (חדרי המלחמה) השונים במהלך הקרבות עצמם, וכן על הררי מסמכים ועל פקודות מבצע שיצאו במהלכה ונאספו מן השולחנות. המחקר המלא על מלחמת יום כיפור היה אמור להתפרסם ב-1990, בשני כרכים שהודפסו ב-500 עותקים . אבל הוא נגנז ברגע האחרון בלחצם של אישים ומפקדים שהיו מעורבים במלחמה, שטענו כי המחקר מוטה וכולל אי-דיוקים. הרמטכ"ל הראשון שהחליט לגנוז את המחקר היה דן שומרון. הרמטכ"לים שכיהנו אחריו - אהוד ברק, אמנון ליפקין-שחק ושאול מופז - החליטו גם הם שלא לפרסמו. חחחח...הם הרי בנו קריירה שלמה על שקרים והסתרת האמת! פלא שגנזו את המחקר??? Watto אבל בשנה שעברה, במלאות 30 שנה למלחמה, החליט הרמטכ"ל הנוכחי, רב-אלוף יעלון, להוציא סוף סוף את המחקר לאור, כדי להנחיל את לקחיה של המלחמה לדור המפקדים הנוכחי שכלל לא שירת בצה"ל באותה תקופה. יש להדגיש כי מדובר במחקר פנימי, שאינו אמור להתפרסם בציבור אלא בקרב קציני צה"ל בלבד. לא הכריעו בין הגרסאות מאז שהרמטכ"ל קיבל את ההחלטה העקרונית, שקד צוות היסטוריונים על עדכון המחקר. הוחלט כי בנוסח המעודכן יוצגו נושאים שנויים במחלוקת - כמו הוויכוח ההיסטורי בין מפקדי האוגדות אריאל שרון ואברהם אדן (ברן) סביב אירועי 8 באוקטובר ומתקפת הנגד הכושלת - מבלי לקבוע באופן רשמי איזו גרסה היא הנכונה. המטרה היתה להפחית את הביקורת הצפויה מצד מפקדים לשעבר, שעשויים לראות את עצמם נפגעים מן המחקר. קיבינימאט! גם אחרי 31 שנה אסור לציבור לדעת את האמת, שברן דפק את כל העסק יחד עם דדו דיין וחבורתם, ממניעים פוליטיים? Watto . הפרימדונה עלולה להיפגע? חיילים מתו בהמוניהם ב- 8 באוקטובר ומדיניות הבטחון של ישראל קרסה - ולציבור ממשיכים למכור את הרגשות הפגועים של אברהם אדן, מבקר המשטרה לשעבר
נוסף על כך, הנוסח המעודכן כולל פרטים שלא היו ידועים בשנת 1990, כמו הסיבות שהניעו את מצרים לצאת למתקפה בעומק סיני ב-14 באוקטובר 1973, שנודעו בעקבות ויכוח היסטורי שהתנהל במצרים בשנים האחרונות.
במלאכת עדכון המחקר שנערכה בחודשים האחרונים היו מעורבים היסטוריונים רבים. מפרטים שהם מסרו באחרונה לידי מפקדים בכירים, עולות כמה מסקנות מפתיעות באשר לגיבורי המלחמה ההיא. אלוף במיל' אריאל שרון ואלוף במיל' אברהם אדן (ברן) : המחקר נמנע מלמתוח ביקורת על תפקודם של שני מפקדי האוגדות שלחמו בחזית הדרום בצבא המצרי. שרון וברן, כמו גם קצינים בדרגות נמוכות יותר, מוצגים במחקר כמי שהצילו את מדינת ישראל ממצב ביש, והביאו למפנה במלחמה תוך גילוי תושייה ואומץ לב. בולשיט. מכאן נובע שהמחקר אינו מחקר מדעי: סתם אוסף של מיתוסים ואגדות מסביב למדורה, כמיטב מסורת הפלמ"ח. מחלקים שבחים ללא ביקורת וללא בדיקה מקצועית של מהלכי אוגדתיים?! בולשיט! Watto
אלוף במיל' שמואל גורודיש ז"ל : אלוף פיקוד הדרום במלחמה מוצג במחקר כמי שנכשל לחלוטין בתפקידו, כמי שאחראי לכך שבימים הראשונים למלחמה מטה פיקוד הדרום כמעט שלא תפקד, וכמי שקיבל שורה ארוכה של החלטות שגויות, עד שהרמטכ"ל לשעבר חיים בר-לב ז"ל "הוצנח" מעליו ב-10 באוקטובר וייצב את המצב.
אלוף במיל' יצחק חופי : אלוף פיקוד הצפון בזמן המלחמה מוצג כמי שתפקוד כוחות צה"ל בגזרתו היה טוב משמעותית מאשר בפיקוד הדרום. בולשיט. הנ"ל נכנס להלם קרב ולא הבין את המתרחש בגזרתו. מי שהציל את עם ישראל היו לוחמי קו הדם כמו קהלני, נפשי, אורי אור בחפ"ק, רפול Watto רב-אלוף דוד אלעזר (דדו) ז"ל : הרמטכ"ל דאז מוצג כמי שהיו לו ימים טובים יותר וטובים פחות במלחמה - אך הבין נכון את תמונת המצב. כך למשל, הוא העדיף לא לצלוח את תעלת סואץ בימים הראשונים למלחמה, עד שצה"ל יצבור בגזרה די כוח הדרוש לצליחה.
בולשיט! דדו עירב שיקולים פוליטיים קטנוניים במלחמה. הוא טעה לכ לאורך הדרך בהערכת סיכויי המלחמה. לא גייס את המילואים בזמן. טעה טעות חמורה עם קו בר לב ואי פינוי הלוחמים לפני פרוץ האש. לא שלט בכוחות. דיווח שקר ופנטזיות לממשלה אחרי ה- 8 באוקטובר. ועוד ועוד...Watto
לא איתרו את העיראקים אלוף במיל' אלי זעירא : המחקר לא נכנס למחדל המודיעיני שקדם למלחמה, ושכבר נותח ארוכות בדוח ועדת אגרנט (ועדת החקירה הממלכתית שהוקמה לאחר המלחמה). עם זאת, הוא קובע כי ראש אגף המודיעין, אלי זעירא, והמודיעין כולו תפקדו היטב במהלך הקרבות עצמם, ונתנו לרמטכ"ל ולמפקדים האחרים תמונת מודיעין אמינה ונכונה.
זאת למעט שתי "תקלות מודיעין" מהותיות ב-14 באוקטובר: האחת, כאשר התעקש המודיעין לחפש אצל המצרים שפתחו במתקפה "מאמץ עיקרי", אף שבהתאם לדוקטרינה הסובייטית לא היה כלל מאמץ כזה, וההתקפה התנהלה בצורה שווה לאורך כל החזית. האחרת, כאשר הצטרף כוח משלוח עיראקי לקרבות בחזית הצפון, מבלי שאותר קודם לכן על ידי צה"ל. בולשיט! שקר גס! ומה עם תפקוד המודיעין בחוווה הסינית? והכישלון האיום וההתעלמות מסימנים מעידים לרוב? והאישיות הדורסנית והמשתקת? מה פירוש לא נכנס למחדל המודיעיני שקדם למלחמה? הרי הוא אבי כל חטאת! Watto
באחת הסוגיות הטעונות ביותר של המלחמה - האם הופקרו הלוחמים במעוזים ובתעוזים בתעלה לשבי ולמוות, או שנעשה מאמץ מספק לחלץ אותם עם פרוץ המתקפה המצרית - לא נותן המחקר תשובה חד-משמעית. הוא מדגיש, עם זאת, כי חלק מהלוחמים נחלצו כשהיה הדבר אפשרי, כמו במקרה של מוצב חיזיון שלוחמיו ניצלו.
בולשיט! המעוזים היו מיותרים ומגוחכים. בקושי יכלו להגן על עצמם, שלא לדבר על בלימת פלישה של כמה דיוויזיות שריון וחי"ר. לא נעשה שום מאמץ לפנות אותם בזמן, והמאמצים שנעשו אחרי פתיחת האש גרמו רק ליותר נפגעים ולפיזור מאמץ לריק. המעוזים גרמו רק צרות. המחדל הגדול היה בהקמתם, ואחר כך משהוקמו - באי פינויים בזמן הכוננות. Watto
גם לשאלה אם סירב אלוף אריאל שרון לפקודת מגננה בתחילת המלחמה, לא נותן המחקר תשובה חד-משמעית. על פי גרסתו של שרון, המוצגת במחקר, הוא הבין כי פקודת המגננה הכללית של הפיקוד יכלה לכלול גם יוזמות התקפיות, כפי שנקט בפועל.
בולשיט ! מנסים להדביק לשרון סירובי פקודה. אבל האמת היא שרק הוא הבין מה קורה בשדה הקרב, וחדף לניצול הצלחה במקום שהיה אפשרי. רק הוא היה עם הלוחמים. האחרים היו בבונקרים מתחת לאדמה. צליחת התעלה הוציאה את הצבא המצרי משיווי משקלו ואילצה את ארמיה שלוש להיכנע. למעשה - רק כפסע היה בינה לבין השמדת הצבא המצרי כולו ופתיחת הדרך לקהיר. שרון ויתר הכוחות אחרי שחצו את התעלה והשמידו את סוללות הטק"א בלחימה קרקעית - יכלו להגיע להכרעהוהשמדת הצבא המצרי כולו, אילו רק רצתה בכך ממשלת ישראל הפחדנית. אלא שהממשלה היתה אז בהלם ולא העזה לתת פקודה כזאת לצה"ל. Watto
מטרת הרמטכ"ל היא לאפשר את הוצאת המחקר החדש עוד לפני יום כיפור הקרוב. לדעת קצינים בצמרת צה"ל, "בוגי צריך הרבה אומץ - אבל הוא יעשה את זה". מדובר צה"ל נמסר בתגובה: "המחקר הסתיים ובקרוב תתקבל החלטת הרמטכ"ל בעניינו".
מי שבאמת רוצה לדעת את האמת על המלחמה ההיא - שיקרא את "קריסה ולקחה" של ד"ר אורי מילשטיין. עד שקראתי אותו - הייתי שבוי בידי ספרים ומאמרים וכתבות של עיתונאי חצר למיניהם. מילשטיין הוא היחיד שהעז לחקור מה קרה במלחמה ההיא, ובמיוחד במתקפת הנגד הכושלת של 8 לאוקטובר, שאחריה התפתחה מלחמת הגנרלים.
מי שחושב שפרסום המחקר יביא להפקת לקחים אמיתית - אינו יודע היכן הוא חי. כמעט בטוח ש"המחקר" מוטה שוב, מלא בשקרים וחצאי אמיתות. במאז אחוזים לקחים לא הופקו. שימו לב שהמצנזרים הראשיים שלו הייו אלו שיכלוים היו להיפגע ממנו - כמו משתתפי קרב החווה הסינית שממש ברגעים אלו, יום א, 10:42, נערך כנס באוניברסיטת ת"א בהשתתפות יצחק מרדכי, דב תמרי (להלן: ראשי המטייחים) ובין ד"ר אורי מילשטיין, חזי דחבש וחבורת הפורום האזרחי לתחקור קרבות, יחד עם ידידנו פילוביץ שחף הבלתי נלאה. הולך להיות מעניין... ואיפה הקטע על תפקודו של האלוף אברהם אדן (ברן) ? למה נשמט? בקיצור: נשמע מה יש למילשטיין לומר על פרסום הדו"ח. הולך להיות מאד מעניין!
אחרי 31 שנה: דוח מלחמת יום כיפור יוצא לאור
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/414d9dd42d182a71.jpg) שרון וברן, כמו גם קצינים בדרגות נמוכות יותר, מוצגים במחקר כמי שהצילו את מדינת ישראל ממצב ביש, והביאו למפנה במלחמה תוך גילוי תושייה ואומץ לב. הרמטכ"ל צפוי לאשר בשבוע הבא את פרסום המחקר הרשמי על מלחמת יום כיפור. המחקר, שכבר נגנז ע"י ארבעה רמטכ"לים, כולל לא מעט ממצאים מפתיעים עמיר רפפורט 19/9/2004 7:08 ערב יום השנה ה-31 למלחמת יום כיפור צפוי הרמטכ"ל, רב-אלוף משה (בוגי) יעלון, לאשר בשבוע הבא את פרסום המחקר ההיסטורי שנערך בצה"ל על המלחמה. המחקר מעורר המחלוקת כבר נגנז על ידי ארבעת הרמטכ"לים שכיהנו לפניו, ורבים טוענים כי הדבר נעשה בעקבות לחצים שהפעילו מפקדים מאותה תקופה, ביניהם האלוף במיל' אריאל שרון. למעריב נודע כי נוסח המחקר שאמור להתפרסם בקרוב תוקן במהלך החודשים האחרונים, והוא שונה מגרסת המקור שנגנזה. הנוסח החדש הונח לפני ימים אחדים על שולחנו של הרמטכ"ל יעלון, ויש בו לא מעט ממצאים מפתיעים. המחקר נערך בצה"ל במשך שנים ארוכות על ידי צוות בראשותו של ד"ר אלחנן אורן, שהיה ראש מחלקת ההיסטוריה במטה הכללי. הוא מתבסס על אלפי שעות הקלטה שביצעו אנשי המחלקה בחמ"לים (חדרי המלחמה) השונים במהלך הקרבות עצמם, וכן על הררי מסמכים ועל פקודות מבצע שיצאו במהלכה ונאספו מן השולחנות. המחקר המלא על מלחמת יום כיפור היה אמור להתפרסם ב-1990, בשני כרכים שהודפסו ב-500 עותקים . אבל הוא נגנז ברגע האחרון בלחצם של אישים ומפקדים שהיו מעורבים במלחמה, שטענו כי המחקר מוטה וכולל אי-דיוקים. הרמטכ"ל הראשון שהחליט לגנוז את המחקר היה דן שומרון. הרמטכ"לים שכיהנו אחריו - אהוד ברק, אמנון ליפקין-שחק ושאול מופז - החליטו גם הם שלא לפרסמו. אבל בשנה שעברה, במלאות 30 שנה למלחמה, החליט הרמטכ"ל הנוכחי, רב-אלוף יעלון, להוציא סוף סוף את המחקר לאור, כדי להנחיל את לקחיה של המלחמה לדור המפקדים הנוכחי שכלל לא שירת בצה"ל באותה תקופה. יש להדגיש כי מדובר במחקר פנימי, שאינו אמור להתפרסם בציבור אלא בקרב קציני צה"ל בלבד. לא הכריעו בין הגרסאות מאז שהרמטכ"ל קיבל את ההחלטה העקרונית, שקד צוות היסטוריונים על עדכון המחקר. הוחלט כי בנוסח המעודכן יוצגו נושאים שנויים במחלוקת - כמו הוויכוח ההיסטורי בין מפקדי האוגדות אריאל שרון ואברהם אדן (ברן) סביב אירועי 8 באוקטובר ומתקפת הנגד הכושלת - מבלי לקבוע באופן רשמי איזו גרסה היא הנכונה. המטרה היתה להפחית את הביקורת הצפויה מצד מפקדים לשעבר, שעשויים לראות את עצמם נפגעים מן המחקר. נוסף על כך, הנוסח המעודכן כולל פרטים שלא היו ידועים בשנת 1990, כמו הסיבות שהניעו את מצרים לצאת למתקפה בעומק סיני ב-14 באוקטובר 1973, שנודעו בעקבות ויכוח היסטורי שהתנהל במצרים בשנים האחרונות. במלאכת עדכון המחקר שנערכה בחודשים האחרונים היו מעורבים היסטוריונים רבים. מפרטים שהם מסרו באחרונה לידי מפקדים בכירים, עולות כמה מסקנות מפתיעות באשר לגיבורי המלחמה ההיא. אלוף במיל' אריאל שרון ואלוף במיל' אברהם אדן (ברן): המחקר נמנע מלמתוח ביקורת על תפקודם של שני מפקדי האוגדות שלחמו בחזית הדרום בצבא המצרי. שרון וברן, כמו גם קצינים בדרגות נמוכות יותר, מוצגים במחקר כמי שהצילו את מדינת ישראל ממצב ביש, והביאו למפנה במלחמה תוך גילוי תושייה ואומץ לב. אלוף במיל' שמואל גורודיש ז"ל: אלוף פיקוד הדרום במלחמה מוצג במחקר כמי שנכשל לחלוטין בתפקידו, כמי שאחראי לכך שבימים הראשונים למלחמה מטה פיקוד הדרום כמעט שלא תפקד, וכמי שקיבל שורה ארוכה של החלטות שגויות, עד שהרמטכ"ל לשעבר חיים בר-לב ז"ל "הוצנח" מעליו ב-10 באוקטובר וייצב את המצב. אלוף במיל' יצחק חופי: אלוף פיקוד הצפון בזמן המלחמה מוצג כמי שתפקוד כוחות צה"ל בגזרתו היה טוב משמעותית מאשר בפיקוד הדרום. רב-אלוף דוד אלעזר (דדו) ז"ל: הרמטכ"ל דאז מוצג כמי שהיו לו ימים טובים יותר וטובים פחות במלחמה - אך הבין נכון את תמונת המצב. כך למשל, הוא העדיף לא לצלוח את תעלת סואץ בימים הראשונים למלחמה, עד שצה"ל יצבור בגזרה די כוח הדרוש לצליחה. לא איתרו את העיראקים אלוף במיל' אלי זעירא: המחקר לא נכנס למחדל המודיעיני שקדם למלחמה, ושכבר נותח ארוכות בדוח ועדת אגרנט (ועדת החקירה הממלכתית שהוקמה לאחר המלחמה). עם זאת, הוא קובע כי ראש אגף המודיעין, אלי זעירא, והמודיעין כולו תפקדו היטב במהלך הקרבות עצמם, ונתנו לרמטכ"ל ולמפקדים האחרים תמונת מודיעין אמינה ונכונה. זאת למעט שתי "תקלות מודיעין" מהותיות ב-14 באוקטובר: האחת, כאשר התעקש המודיעין לחפש אצל המצרים שפתחו במתקפה "מאמץ עיקרי", אף שבהתאם לדוקטרינה הסובייטית לא היה כלל מאמץ כזה, וההתקפה התנהלה בצורה שווה לאורך כל החזית. האחרת, כאשר הצטרף כוח משלוח עיראקי לקרבות בחזית הצפון, מבלי שאותר קודם לכן על ידי צה"ל. באחת הסוגיות הטעונות ביותר של המלחמה - האם הופקרו הלוחמים במעוזים ובתעוזים בתעלה לשבי ולמוות, או שנעשה מאמץ מספק לחלץ אותם עם פרוץ המתקפה המצרית - לא נותן המחקר תשובה חד-משמעית. הוא מדגיש, עם זאת, כי חלק מהלוחמים נחלצו כשהיה הדבר אפשרי, כמו במקרה של מוצב חיזיון שלוחמיו ניצלו. גם לשאלה אם סירב אלוף אריאל שרון לפקודת מגננה בתחילת המלחמה, לא נותן המחקר תשובה חד-משמעית. על פי גרסתו של שרון, המוצגת במחקר, הוא הבין כי פקודת המגננה הכללית של הפיקוד יכלה לכלול גם יוזמות התקפיות, כפי שנקט בפועל. מטרת הרמטכ"ל היא לאפשר את הוצאת המחקר החדש עוד לפני יום כיפור הקרוב. לדעת קצינים בצמרת צה"ל, "בוגי צריך הרבה אומץ - אבל הוא יעשה את זה". מדובר צה"ל נמסר בתגובה: "המחקר הסתיים ובקרוב תתקבל החלטת הרמטכ"ל בעניינו". http://www.nrg.co.il/online/1/ART/784/522.html http://rotter.net/forum/gil/5614.shtml הלקסיקון השלם - פרשת רצח רבין
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות | יום ששי י''א בניסן תשס''ז
08:35 30.03.07 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
128. מת תא''ל יואל בן פורת, מבכירי קהילת המודיעין של ישראל
בתגובה להודעה מספר 127
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ilanka חבר מתאריך 25.4.02 27728 הודעות יום ששי י''א בניסן תשס''ז 08:27 30.03.07 3. מת תא''ל יואל בן פורת, מבכירי קהילת המודיעין של ישראל בן פורת, ממפתחי תפיסת ההרתעה מפני מלחמה, התריע על מלחמת יום הכיפור אך מפקדיו לא הקשיבו לאזהרותיו; נפטר לאחר מחלה קשהתת אלוף (בדימוס) יואל בן פורת, מבכירי קהילת המודיעין של ישראל ומפתח תפיסת ההתרעה מפני מלחמה, נפטר אמש (רביעי) ממחלה קשה בגיל 76. בן פורת הותיר אחריו אשה ושתי בנות. הלווייתו תיערך מחר בקיבוץ עינת. בן פורת נולד בפולין בשנת 1931. כל משפחתו נספתה בשואה, אך הוא שרד ועלה לישראל בשנת 1947. הוא התגייס לצה"ל, לחם במלחמת השחרור בקרבות יד מרדכי ומשנת 1950 שירת בחיל המודיעין, בו שירת במשך מרבית הקריירה הצבאית שלו. בצעירותו שירת בן פורת כקצין ביחידת ההאזנה של צה"ל, "שירות מודיעין 2", שהפכה לימים ליחידה 8-200. תחילה שירת באמ"ן מחקר זירת מצרים ובמקביל למד ספרות ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. את מרבית שירותו עשה ב-8-200, שבה, בין השאר, היה המפקד יחידת הבינה הרשתית. במסגרת תפקיד זה, כשהיה סגן אלוף, הגיש בנובמבר 1966 את התפטרותו על רקע תקלה מודיעינית, המכונה בהיסטוריה של המודיעין "אל ערבייה". כתוצאה מתרגום לא נכון של ידיעה הוכרזה בצה"ל כוננות חשש למלחמה כוללת. בן פורת הגיש את התפטרותו מתוך תפיסתו כי המפקד הוא הנושא באחריות, על אף שלא היה מעורב בתרגום הידיעה. ראש אמ"ן דאז, אהרון יריב, לא קיבל את התפטרותו ובן פורת קודם לתפקיד של ראש יחידת 8-200, עליה פיקד גם במלחמת יום הכיפורים. כישלון המודיעין במלחמה לא הרפה ממנו והותיר בו צלקות בגוף ובנפש עד ליומו האחרון. בן פורת טען כי ניסה להתריע על פרוץ המלחמה, אך בכירי אמ"ן, ראש אמ"ן אלי זעירא וראש חטיבת המחקר אריה שליו, לא הקשיבו לאזהרותיו. לאחר המלחמה טען כי היה צריך ללכת אל הרמטכ"ל תוך עקיפת מפקדיו הישירים, והביע צער על שלא נהג כך. ייסוריו וחיבוטי נפשו בעקבות המלחמה גרמו לו גם להסתכסך עם כמה מפקודיו ועם מפקדים אחרים באמ"ן, ובכלל זה עם ראש המוסד, צבי זמיר, סכסוכים שהגיעו לתביעות על הוצאות דיבה בבתי משפט. בשל התזזית שעורר, נשלח לאחר המלחמה לשמש נספח מודיעין בשגרירות ישראל בוואשינגטון. בשובו ב-1976, מונה לדובר צה"ל לתקופה קצרה של בערך שנה. בן פורת פיתח בשנות ה-60 את תפישת ההתרעה והפקת לקחים, שעד היום משמשת בסיס ללימוד תורת המודיעין בצה"ל. את תולדות חייו, ובעיקר את תפישתו ותחושותיו לגבי מלחמת יום הכיפורים פירסם לפני שנים אחדות בספר "נעילה". http://rotter.net/news/newsdata.php?prm=http://www.haaretz.co.il/hasite/spages/843342.html ________ ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/460c7d8a5cb83602.jpg) 25 עברו ומזל אלימלך מתראיינת ושואלת למה שמעון פרס לא... http://rotter.net/forum/gil/7193.shtml |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות | יום ראשון י''ג בניסן תשס''ז
05:45 01.04.07 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
129. מה שחסר לי בכתבה זה:
בתגובה להודעה מספר 128
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
פילוביץ שחף חבר מתאריך 9.2.02 59689 הודעות יום ששי י''א בניסן תשס''ז 08:55 30.03.07 4. מה שחסר לי בכתבה (תודה על הבאתה) זה: בתגובה להודעה מספר 3 לפני שהוא נשלח לתפקיד בארה"ב, אהוד ברק כראש אמ"ן וכרמטכ"ל הטיל עליו לעשות חקירה/בדיקה על תפקוד אמ"ן לפני תוך כדי ולאחרי מלחמת יוה"כ, יואל בן פורת ז"ל הגיש לו דו"ח בן 1000 עמודים.... חוץ מאהוד ברק הדו"ח הזה לא ראה את קרני השמש התחתונות ולא את העליונות..........?! ועל זאת כתבתי בזמנו:110. חובה לחשוף את הדו''ח שכתב תת-אלוף במיל' יואל בן-פורת תת-אלוף יואל בן פורת - מפקד יחידת 8200 במילחמה http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5368&omm=110&viewmode= NZIV חבר מתאריך 18.3.03 8041 הודעות יום ששי י''א בניסן תשס''ז 11:15 30.03.07 5. הוא גם הוסיף לך פרט פיקנטי נוסף..... בתגובה להודעה מספר 4 שהעותק היחיד שהיה ברשותו , נגנב מביתו בפריצה עלומה , מבלי שנגנב משהו נוסף כגון תכשיטים וכסף.... כך שבעקיפין הוא האשים את ברק בייזום הפריצה . זוכר ? ? הגיע הזמן לחשוף עוד כמה פרטים עלומים שהוא פחד להוציא שמא יפגעו בו או בפנסיה שלו!!! צריך להרים את הכפפה!! שמשון חבר מתאריך 12.2.06 2448 הודעות יום ששי י''א בניסן תשס''ז 11:16 30.03.07 6. תהיה בטוח שברק השמיד את הדו''ח בתגובה להודעה מספר 4 NZIV חבר מתאריך 18.3.03 8041 הודעות יום ששי י''א בניסן תשס''ז 12:22 30.03.07 7. ואני בטוח שהוא אפילו לא חושב לעשות זאת.... בתגובה להודעה מספר 6 יש שם פשוט חומר שלא מפסיק לשרת אותו במלחמותיו הפוליטיים כרגע. מעניין מה יש שם שהוא כה רב עוצמה-שעד היום נותן לו דוידנדים במאבק על ראשות מדינת ישראל ? ?
פילוביץ שחף חבר מתאריך 9.2.02 59689 הודעות יום ראשון י''ג בניסן תשס''ז 05:38 01.04.07 9. ידידי היקר: בתגובה להודעה מספר 7 1. ציפיתי לתגובתך. 2. אין לי ספק במהות ובאמיתות דבריך. 3. אכן, אהוד ברק משתמש נכון להיום במידע בכדי לסחוט..... ועל זה כתבתי וחשפתי: פרופ' מנחם אמיר: ''היש פשע מאורגן בישראל ??'' שואל השאלה בכלל וכותב המאמר, שהוגש לועדת חוקה חוק ומשפט,הוא מר/פרופ' {אמריטוס} מנחם אמיר, מהמכון לקרימינולוגיה, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים.מצ"ב קובץ/שער המאמר, המכיל פתיח בכלל ואת תוכן העניינים של המאמר...!! http://rotter.net/forum/gil/5245.shtml עובדים עלינו !! פבר' 1978 = פשע מאורגן והיום http://writers.global-report.com/a.php?c=x-files&a=782&rc=x-files _____________________ ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/460f1adf2299cd13.jpg) 25 עברו ומזל אלימלך מתראיינת ושואלת למה שמעון פרס לא... http://rotter.net/forum/gil/7193.shtml |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
00:58 10.01.05 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
114. הצעת חוק ועדת חקירה לדיון ביום ד' הקרוב בועדת חוקה
בתגובה להודעה מספר 0
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 10.01.05 בשעה 01:16 בברכה, פילוביץ שחף לקראת קריאה שנייה ושלישית.מצ"ב קישור לכל החומר הדן בנושא זה בכלל ובועדת אגרנט בפרט: דו''ח ועדת אגרנט ''כתם'' על מדינת ישראל !!! 13:39 08.04.03 http://rotter.net/forum/gil/5368.shtml From : Eviathar H. ben Zedeff <[email protected]> Sent : Sunday, January 09, 2005 5:29:22 PM To : "civil forum" <[email protected]> Subject : Fw: הצעת חוק ועדת חקירה ---- Attachment : נוסחהצעתהחוק.doc (0.03 MB), http://rotter.net/User_files/forum/gil/41e1b1aa09ae89aa.html נוסחהחוקבתוספתהצעתהחוק.doc (0.03 MB) http://rotter.net/User_files/forum/gil/41e1b79e38ac447e.html ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/41e1b691305a6fb7.jpg) http://www.knesset.gov.il/agenda/heb/vaada.asp?vaada=6
ב-28 בינואר עומד להשתחרר לפרסום דו"ח ועדת אגרנט. המדובר באחד הניתוחים המטעים ביותר של צה"ל במלחמתו, ונזקו לאמת ולתדמית הציבורית של הביטחון עצום בכל תחום שהוא עוסק בו. העובדה, שכל כך הרבה אנשים דגולים חתומים על הדו"ח, יוצרת מסה חמורה, שקשה להתמודד עם טעויותיה. למרות זאת, האפשרות, שהדו"ח ייגנז, חמורה ביותר. זו נסיגה לתרבות החושך והסוד, שאופפת את מערכת הביטחון ואת מערכת השלטון אצלנו. ממשלתנו הגישה לכנסת הצעה לשינוי חוק ועדות חקירה, והיא עברה בקריאה ראשונה בשישה בדצמבר 2004 מבלי משים. עתה היא מונחת בוועדת החוקה של הכנסת לדיונים לקראת קריאה שנייה ושלישית. הדיון הראשון בוועדה יהיה ביום רביעי הקרוב. מהצרופות תוכלו ללמוד, כי משווים בין חוק ועדות חקירה לבין חוק הארכיונים, ויותר מזה: ועדה של שרים תחליט האם אנחנו יכולים לראות את הדו"חות. בקיצור - אם זה עובר, יש חשש, שדו"ח אגרנט לא יפורסם לציבור. לנוחיותך/כם/ן, רצ"ב מסמך ובו נוסח הסעיפים הרלוונטיים בחוק כנוסחם הקיים היום, בצירוף הנוסח המוצע בהצעת החוק - מסומן באדום ומודגש. המעוניינים להשתתף בדיון - צריכים לקבל הזמנה ממזכירות הוועדה (טלפון 02675316). אביתר הצעת חוק ועדות חקירה (תיקון מס' 5) (הגבלות לענין עיון בחומר חקירה), התשס"ה - 2004
תיקון סעיף 20 1. בחוק ועדות חקירה, התשכ"ט-1968 (להלן– החוק העיקרי), בסעיף 20 - (1) בסעיף קטן (ג), אחרי "כולו או מקצתו" יבוא "או כל חומר אחר הקשור לעבודתה"; (2) אחרי סעיף קטן (ג) יבוא: "(ד) החליטה הועדה שלא לפרסם את הדין וחשבון שלה, כולו או מקצתו, כאמור בסעיף קטן (א), או לא החליטה לפרסם את הפרוטוקול של דיוניה, כולו או מקצתו, או כל חומר אחר הקשור לעבודתה, כאמור בסעיף קטן (ג), תיתן הועדה הוראות והגבלות לענין העיון בדין וחשבון של הועדה, בפרוטוקול דיוניה ובכל חומר אחר הקשור לעבודתה, שיעמדו בתוקפן למשך תקופה כפי שתורה. (ה) לאחר תום תקופת תוקפן של ההוראות וההגבלות שנתנה הועדה לפי סעיף קטן (ד), יועמדו הדין וחשבון של הועדה, הפרוטוקול של דיוניה וכל חומר אחר הקשור לעבודתה, לעיון הציבור, אלא אם כן החליטה ועדת השרים האמור בסעיף קטן (ו), לאחר שמעה את עמדת הגנז כהגדרתו בחוק הארכיונים, התשט"ו-1955, כי הדין וחשבון, הפרוטוקול או החומר האחר כאמור, כולם או מקצתם, הם סודיים, מטעמים של פגיעה בביטחון המדינה או ביחסי החוץ של המדינה, מטעמים של פגיעה בפרטיות או מטעמים אחרים כפי שתפרט ועדת השרים בהחלטתה; החליטה ועדת השרים כאמור, רשאית היא להטיל מגבלות לענין העיון בדין וחשבון, בפרוטוקול או בחומר האחר. (ו) בועדת השרים לפי סעיף זה יהיו חברים: שר המשפטים, והוא יהיה היושב ראש; שר הביטחון, שר החוץ, שר האוצר והשר לביטחון הפנים". תיקון סעיף 23 2. בסעיף 23 לחוק העיקרי, אחרי פסקה (6) יבוא: "(7) הועדה תיתן הוראות והגבלות לענין העיון בדין וחשבון של הועדה, בפרוטוקול של דיוניה ובכל חומר אחר הקשור לעבודתה, שיעמדו בתוקפן למשך תקופה כפי שתורה, ויחולו הוראות סעיף 20(ה), בשינויים המחויבים." תיקון סעיף 26 3. בסעיף 26 לחוק העיקרי - (1) בסעיף קטן (א), במקום "או פרוטוקול" יבוא "פרוטוקול או כל חומר אחר הקשור לעבודתה", ואחרי "שלא פורסם" יבוא "ואו שלא הועמד לעיון הציבור"; (2) בסעיף קטן (ב), אחרי "אשר לא פורסמו" יבוא "או אשר לא הועמדו לעיון הציבור" ובסופו יבוא "ואולם הוראות סעיף קטן זה לא יחולו על דין וחשבון, פרוטוקול או כל חומר אחר הקשור לעבודתה של ועדת חקירה, שניתנה לגביהם החלטת ועדת שרים לפי הוראות סעיף 20(ה)". תחולה 4. הוראות חוק ועדות חקירה כנוסחו בחוק זה יחולו גם לגבי דין וחשבון, פרוטוקול הדיונים וכל חומר אחר הקשור לעבודתה של ועדת חקירה שסיימה את עבודתה לפני תחילתו של חוק זה, אם ניתנו הגבלות לענין פרסומם או לענין העיון בהם לפי הוראות סעיפים 20 או 23 לחוק העיקרי, ובלבד שטרם חלפה תקופת תוקפן של ההגבלות האמורות. ההוראות הרלבנטיות להצ"ח ועדות חקירה (תיקון מס' 5)(הגבלות לעיון בחומר חקירה), התשס"ה-2004 בשילוב עם הוראות החוק הרלבנטיות.
סעיף 20 – פרסום
ס' 20 - פרסום (א) ועדת חקירה תפרסם ברבים את הדין וחשבון שלה סמוך אחרי הגשתו לממשלה; ואולם רשאית היא שלא לפרסם את הדין וחשבון, כולו או מקצתו או כל חומר אחר הקשור לעבודתה, אם שוכנעה שהדבר דרוש לשם שמירה על ביטחון המדינה, על יחסי החוץ של המדינה; על ענין כלכלי חיוני של המדינה, או על דרכי הפעולה החסויות של משטרת ישראל או לשם הגנה על המוסר או על שלומו של אדם. (ב) החליטה הועדה שלא לפרסם דבר מתוך הדין וחשבון, תודיע ברבים על הגשת הדין וחשבון לממשלה ועל החלטתה שלא לפרסמו. (ג) הועדה רשאית, אם ראתה זאת לנכון, לפרסם את הפרוטוקול של דיוניה, כולו או מקצתו. (ד) החליטה הועדה שלא לפרסם את הדין וחשבון שלה, כולו או מקצתו, כאמור בסעיף קטן (א), או לא החליטה לפרסם את הפרוטוקול של דיוניה, כולו או מקצתו, או כל חומר אחר הקשור לעבודתה, כאמור בסעיף קטן (ג), תיתן הועדה הוראות והגבלות לענין העיון בדין וחשבון של הועדה, בפרוטוקול דיוניה ובכל חומר אחר הקשור לעבודתה, שיעמדו בתוקפן למשך תקופה כפי שתורה. (ה) לאחר תום תקופת תוקפן של ההוראות וההגבלות שנתנה הועדה לפי סעיף קטן (ד), יועמדו הדין וחשבון של הועדה, הפרוטוקול של דיוניה וכל חומר אחר הקשור לעבודתה, לעיון הציבור, אלא אם כן החליטה ועדת השרים האמור בסעיף קטן (ו), לאחר שמעה את עמדת הגנז כהגדרתו בחוק הארכיונים, התשט"ו-1955, כי הדין וחשבון, הפרוטוקול או החומר האחר כאמור, כולם או מקצתם, הם סודיים, מטעמים של פגיעה בביטחון המדינה או ביחסי החוץ של המדינה, מטעמים של פגיעה בפרטיות או מטעמים אחרים כפי שתפרט ועדת השרים בהחלטתה; החליטה ועדת השרים כאמור, רשאית היא להטיל מגבלות לענין העיון בדין וחשבון, בפרוטוקול או בחומר האחר. (ו) בועדת השרים לפי סעיף זה יהיו חברים: שר המשפטים, והוא יהיה היושב ראש; שר הביטחון, שר החוץ, שר האוצר והשר לביטחון הפנים". סעיף 23 – נושא המחייב סודיות
ס' 23 – נושא המחייב סודיות קבעה הממשלה, באישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, שענין נושא החקירה או דיוני הועדה מחייבים סודיות, יחולו ההוראות הבאות, זולת אם החליטה הממשלה, באישור כאמור, לסטות מהן, כולן או מקצתן: (1) לא תפורסם הודעה על הקמת ועדת החקירה; (2) הוראות סעיף 38 לחוק דיני העונשין (ביטחון המדינה, יחסי חוץ וסודות רשמיים), התשי"ז-1957, יחולו בשינויים המחויבים; (3) מי שהתייצב לפני הועדה לפי סעיף 15 לא ייצגו אלא עורך דין שאושר לשמש סניגור לפי סעיף 318 לחוק השיפוט הצבאי, התשט"ו-1955; (4) דיוני הועדה יתקיימו בדלתיים סגורות; (5) הועדה תגיש את הדין וחשבון שלה גם לועדת החוץ והביטחון של הכנסת; (6) הועדה לא תפרסם את הדין וחשבון שלה או את הפרוטוקול של דיוניה. (7) הועדה תיתן הוראות והגבלות לענין העיון בדין וחשבון של הועדה, בפרוטוקול של דיוניה ובכל חומר אחר הקשור לעבודתה, שיעמדו בתוקפן למשך תקופה כפי שתורה, ויחולו הוראות סעיף 20(ה), בשינויים המחויבים." סעיף 26 – איסור פרסום
ס' 26 – איסור פרסום (א) המפרסם, ללא אישור, דבר מתוך חומר שהועמד לרשותו כאמור בסעיף 15 או מפרסם דבר מתוך דיון של ועדת חקירה שהתקיים בדלתיים סגורות או מתוך דין וחשבון פרוטוקול או כל חומר אחר הקשור לעבודתה או פרוטוקול של ועדת חקירה שלא פורסם או שלא הועמד לעיון הציבור, דינו- מאסר שישה חודשים. (ב) הממשלה רשאית, בצו, באישור ועדה של הכנסת שהממשלה פנתה אליה, להתיר עיון בדין וחשבון של ועדת חקירה או בדבר אחר הנזכר בסעיף קטן (א), או בחלק מהם, אשר לא פורסמו או אשר לא הועמדו לעיון הציבור, או את פרסומם; ואולם הוראות סעיף קטן זה לא יחולו על דין וחשבון, פרוטוקול או כל חומר אחר הקשור לעבודתה של ועדת חקירה, שניתנה לגביהם החלטת ועדת שרים לפי הוראות סעיף 20(ה).
http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=6137&omm=28&
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
00:25 12.01.05 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
115. האבסורד של חוק הארכיונים בהקשר ועדת אגרנט
בתגובה להודעה מספר 114
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
From : <[email protected]> Sent : Tuesday, January 11, 2005 9:10:30 PM To : zahron x <[email protected]> Subject : גדול האבסורד של חוק הארכיונים בהקשר ועדת אגרנט http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtPE.jhtml?itemNo=525103&contrassID=2&subContrassID=3&sbSubContrassID=0*** האבסורד של חוק הארכיונים בהקשר ו. אגרנט ** מאת זאב סגל ועדת החוקה, חוק ומשפט אמורה לדון השבוע בהצעת חוק ממשלתית לתיקון חוק ועדות חקירה. ההצעה נועדה להגביל את זכות הציבור לקבל מידע מלא על הדו"ח השלם, הפרוטוקולים של דיוניה והמסמכים שנמסרו לוועדת אגרנט בעניין מלחמת יום הכיפורים; וכל זאת גם בתום 30 השנים שקצבה הוועדה לחיסוי החומר, מועד שיפוג ב-28 בינואר. הוועדה סברה, שדי ב-30 שנה לחיסוי החומר. עם זאת היא המליצה לשקול תיקון חקיקתי שיאפשר את בדיקתו לפני פרסום מלא, אך לא הביעה את דעתה על הדרך הראויה לכך. עד עתה לא נעשה דבר בעניין. רק בסוף נובמבר פורסמה הצעת החוק, שעליה שקדה היועצת המשפטית של משרד הביטחון, צביה גרוס, בהנחה שלא ראוי לפרסם את מלוא החומר המודיעיני והביטחוני שנידון בוועדת אגרנט. הצעת החוק התבקשה מכוח גישה מוצדקת, ולפיה לא ניתן לפרש את חוק הארכיונים כחל גם על החומר שנפרש לפני ועדת חקירה ממלכתית. חוק הארכיונים מאפשר הגבלה על זכות העיון בחומר ארכיוני בענייני חוץ וביטחון ל-50 שנה. החוק הוא כללי, והסדרים ספציפיים בחוק ועדות חקירה אמורים לגבור עליו. בכל מקרה, ועדות חקירה מוקמות בעניינים בעלי חשיבות ציבורית חיונית, ופומביות הדיון ומתן זכות העיון בחומר הנמסר להן מתחייבים מכוח החוק הדן בהן. נדרש אינטרס מצדיק חזק במיוחד כדי לסטות מכך. הצעת החוק נוקטת גישה ראויה בכך שהיא מותירה בידי ועדת החקירה הממלכתית עצמה את הסמכות להחליט בשאלת הפרסום. היא בעייתית מבחינת המנגנון שהיא מציעה להגבלת הפרסום לאחר המועד שקצבה ועדת חקירה. לפי ההצעה, תוסמך ועדת שרים - שבראשה שר המשפטים ועם חבריה יימנו שר הביטחון, שר החוץ, שר האוצר והשר לביטחון פנים - להטיל מגבלות על העיון בחומר, מכל טעם שעליו תחליט הוועדה ולכל תקופת זמן שתיראה לה. גם בהנחה, שייתכנו מקרים יוצאי דופן המצדיקים מניעת פרסום - למשל, פרישת מתקנים, היערכות צבאית, או זהות מקורות מודיעין - הצעת החוק הנוכחית היא גורפת מדי. היא אינה מגבילה את סמכות חיסוי המידע למקרה של מניעת סכנה ברורה ומוחשית לאינטרס חיוני. היא מפקידה את הסמכות בידי ועדת שרים, המורכבת מאישים פוליטיים, חרף העובדה שוועדות חקירה דנות מטבען בעניינים הנוגעים למחדלים משמעותיים של ממשלה זו או אחרת. החלטה של ועדת שרים להגבלת פרסום יכולה להיתפש כמודרכת משיקול פוליטי. בהקשר של מלחמת יום הכיפורים הדבר בולט במיוחד, גם בחלוף 30 שנה. דרך חלופית לדרך המוצעת על ידי הממשלה היא הפקדת הסמכות להגבלת העיון, בנסיבות חריגות, בידי הצנזורה הצבאית. הדבר יבטיח את הפעלת הסמכות בלא מראית עין של שיקולים פוליטיים, בידי גורם מיומן, הפועל לפי פסיקת בג"ץ, ולפיה לא ניתן למנוע פרסום אלא בקיום סכנה "קרובה לוודאי" לפגיעה רצינית בביטחון. הסמכות תופעל, אם בכלל, למניעת גילוי סודות צבאיים ממשיים, כולל מניעת חשיפת מקורות מודיעין, או שיתוף פעולה ביטחוני עם מדינה זרה.
בתום 30 שנה אחרי מלחמת יום הכיפורים יתקשה הגורם שיוסמך לכך להחליט, תוך כדי קיום החובה לפעול בסבירות ובמידתיות, על הגבלת פרסום שהותר על ידי ועדת אגרנט, שעם חבריה נמנו שני רמטכ"לים לשעבר. החיפזון הממשלתי למניעת פרסום מלא של החומר מעורר חשש, שמישהו מבקש להסתיר משהו הפורום האזרחי לתחקור קרבות והפקת לקחים מיסודם של לוחמים וקצינים במילואים ליד המדרשה הלאומית ע"ש רנה מור
http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=6137&omm=28&
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
03:02 12.01.05 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
116. ועדת החוקה תדון בשינוי חוק ועדות החקירה
בתגובה להודעה מספר 114
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ועדת החוקה תדון בשינוי חוק ועדות החקירה 20:09, 11 ינואר 2005 / א' בשבט תשס"ה
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/41e476910a29ce6c.jpg) ועדת החוקה חוק ומשפט תדון בשינוי חוק ועדות החקירה, בעקבות סיום תקופת 30 השנים לגניזתו של דו"ח ועדת אגרנט. בישיבה ישתתפו נציגים ממערכת הביטחון האמונים על ארכיון צה"ל ועל הגנזך וכן תשתתף הצנזורית הראשית, הגב' מירי רגב. ועדת החקירה בקשר למלחמת יום כיפור (ועדת אגרנט), קבעה בהתאם לתקנה 8(ג) לתקנות ועדות חקירה כי הדו"ח של הועדה, פרוטוקול דיוניה והמסמכים שקיבלה המהווים חלק בלתי נפרד מהפרוטוקול, ייגנזו לתקופה של 30 שנה. תקופה המסתיימת ביום 28 בינואר 2005. ועדת אגרנט לא קבעה מנגנון של בדיקת החומר טרם פרסומו בתום תקופת 30 השנים האמורות. בין היתר קיימת בעיה של פרסומם של החומרים הנלווים שהתקבלו על ידה. לגבי חומרים הקשורים למלחמת יום הכיפורים שלא הועברו לועדה ולא צורפו לפרוטוקול מוגנים ע"י תקנות הארכיונים הקובעות כי הגבלה על זכות עיון בחומר ארכיוני בענייני חוץ ובטחון למשך 50 שנה או עד תום תקופה קצרה יותר לפי החלטת מי שהפקיד אותו בגנזך. לגבי החומר שהועבר לועדת אגרנט - קיים ספק אם חלות הוראות חוק הארכיונים, לנוכח קיומו של ההסדר הספציפי בחוק ועדות החקירה, הגם שהחומר הופקד בארכיון צה"ל. בהצעת החוק מוצע לתקן את סעיף 20 לחוק ועדות החקירה ולקבוע כי ועדת חקירה שהחליטה שלא לפרסם את הדו"ח שלה או שלא החליטה לפרסם את פרוטוקול דיוניה, תיתן הוראות והגבלות לענין בעיון בהם שיעמדו בתוקפן למשך התקופה כפי שתורה. כמו כן מוצע לקבוע כי הדו"ח עצמו והמסמכים הנלווים לו יהיו פתוחים לעיון הציבור, אלא אם כן החליטה ועדת השרים כי מסמכים אלה הם סודיים מטעמים של פגיעה בביטחון המדינה או ביחסי חוץ של המדינה, אם הם פוגעים בפרטיות או כל טעם אחר כפי שתפרט ועדת השרים בהחלטתה. ח"כ מיכאל איתן, יו"ר ועדת החוקה חוק ומשפט, התעקש כי הדיון ייערך בנוכחותה של הצנזורית הראשית, מירי רגב. http://www.a7.org/news.php?id=100151
http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=6137&omm=28&
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
22:30 14.01.05 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
117. מנסים לטרפד חשיפת דוח ועדת אגרנט
בתגובה להודעה מספר 114
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 15.01.05 בשעה 07:21 בברכה, פילוביץ שחף
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/41e8a8366035cc48.jpg) אביתר בן-צדף/החתולים מפחדים - ועדת אגרנט From : Eviathar H. ben Zedeff <[email protected]> Sent : Friday, January 14, 2005 8:17:45 PM To : <@zahav.net.il, > Subject : מאמרי על חשיפת דו"ח ועדת אגרנט Attachment : אגרנט.doc (0.04 MB) http://rotter.net/User_files/forum/gil/41e82abe59b67a66.html מאמר חשוב זה נכתב בעקבות הדיון שנערך ביום רביעי האחרון כפי שדיווחתי כאן בפורום בכלל והמצ"ב בקישור הבא: הצעת חוק ועדת חקירה לדיון ביום ד' הקרוב בועדת חוקה http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5368&omm=114&viewmode= החתולים מפחדים 14.1.2005 ועדת חוק, חוקה ומשפט של הכנסת מכינה עתה לקריאה שנייה ולקריאה שלישית הצעה לשינוי בחוק ועדות חקירה, שבעקבותיו לא יוכל הציבור לקרוא את דו"ח ועדת אגרנט * זה מה שקורה כשהחתולים שומרים על השמנת. אביתר בן-צדף דו"ח ועדת אגרנט לחקר מלחמת יום הכיפורים מאיים כמו חרב דמוקלס על שלומה של העלית הישראלית. יותר מדי אסונות אישיים ואסונות לאומיים כרוכים יחדיו תחת המותג, מלחמת יום הכיפורים. לפתע נחרדו ראשי מערכת הביטחון: כשהביטו בלוח השנה, התברר להם, ששקט תעשייתי, שפסקה להם ועדת אגרנט, עומד לפוג, ועוד כשבועיים יחלפו להן כל שלושים שנות הקפאת הדו"ח של הוועדה. בתוך הסערות העכשוויות חמקה הממשלה (או ליתר דיוק, משרד הביטחון), והצליחה להגניב בהשקט ובבטחה הצעת חוק, שעברה בקריאה ראשונה בכנסת בשישה בדצמבר 2004. משמעות הצעת החוק – לכשתאושר לחוק – הממשלה תוכל להקפיא לעד מטעמי ביטחון ומ"טעמים אחרים" פרסום דו"ח של ועדת חקירה. בתחילת שנת 1974 פרסמה ועדת אגרנט דו"ח חלקי, שהמם את המדינה, והוסיף על מכאוביה. כחצי שנה אחר כך הוציאה הוועדה דו"ח סופי בן שישה כרכים, שרובו- ככולו הוסתר מן הציבור. כתוצאה מדו"ח הוועדה עזב רב-אלוף דוד אלעזר (דדו) את כס הרמטכ"ל; אלוף אלי זעירא – את תפקיד ראש אגף המודיעין (אמ"ן); אלוף שמואל גונן-גורודיש – את צה"ל; תת-אלוף אריה שלו – את תפקיד סגן ראש אמ"ן. ברמות נמוכות יותר נאלצו כמה קצינים לפרוש, וחלקם רק החליפו תפקידים. אפילו אלוף זעירא נשאר בצה"ל אחרי "המחדל", והמתין לתפקיד חדש – עד שהסתבך בפרשה משונה, ונאלץ בעטיה לפרוש מצה"ל. כל אבירי "המחדל" באמ"ן עלו בדרגה – והנם אלופי-משנה ואפילו תת-אלופים. רק סגן סימן-טוב ממודיעין פיקוד הדרום, שהתריע, נותר סגן-אלוף. כמותו יונה בנדמן, ראש ענף מצרים באמ"ן, הקצין היחיד, שהתפטר מתפקידו באמ"ן עם פרוץ המלחמה. השאר ממשיכים לספר צ'יזבטים לנו ולעצמם על חלקם במלחמה. משך שלושים שנה מנסים רבים להביא לפרסום דו"ח אגרנט. למיטב ידיעתי, כל חברי הוועדה הלכו בינתיים לעולמם, והותירו בין אלפי דפי הדו"ח צוואה רועמת: הדו"ח יותר לפרסום בתום שלושים שנה. כלומר, ממש מיד: החל ב-28 בינואר 2005. הרעיון הזה מעורר הרבה רוחות רעות ופחדים במערכת השלטון הישראלית. כבר כיום חשופים ששת כרכי הדו"ח (פרט לכמאה עמודים, הדנים באותן ידיעות, שהחמיץ אמ"ן להבין כמלחמה). אלא שכדי לראות את המותר, צריך אדם להטריח עצמו למשרדי ארכיון צה"ל, ולצלוח את המכשולים הפיסיים והמינהלתיים – שלדעתי, אינם מקריים. אני קורא לזו, צנזורה של גישה (access): המערכת מערימה קשיים על המנסים לבודקה. דו"חות מבקר המדינה על ארכיון צה"ל אינם מחמיאים. הם מספרים על שיטה רעה, שנועדה להסיח את הדעת, לטשטש את האמת, ולשרת את יחסי הציבור של מערכת הביטחון ושל ראשיה. מי שנאלץ בעוונותיו להשתמש בשירותי ארכיון צה"ל יכול לספר על מסע תלאות – שייגמר, כנראה, רק בעתירות לבג"ץ, אחרי שהצלפות מבקר המדינה לא עזרו לתקן את עיוותי השיטה ואת תעלוליה. ארכיון צה"ל הנו שומר לא אמין ולא הגון של הפיקדון הציבורי. הדו"ח הרס החשיבה הביטחונית דו"ח ועדת אגרנט הנו שקרי. יתר על כן, בפרסומו הרסו חברי הוועדה חלקים נכבדים בחשיבה הביטחונית בישראל. למרות זאת, אני סבור, שאין להקפיא את פרסומו; ובוודאי לא כדי להגן על עכוזה של מערכת הביטחון, שבזכותה הגענו עד הלום חבולים ומוכים (ולא מזמן אפילו קיבלתי ממנה את אות מלחמת ההתשה – הראשונה בתבוסות ישראל במערכה). אפשרות אחת: מחברי הדו"ח הוטעו על-ידי מערכת הביטחון, ואימצו את שטויותיה. אפשרות אחרת: לא היה להם אומץ לנקות את האורוות. ועוד אפשרות: מחברי הדו"ח רצו להרחיק את עדותם – כלומר, שהציבור לא יבין בזמן אמיתי, כי עשו מלאכתם רמייה (האשמת הדרג הצבאי בלבד) – והקפיאו את פרסומו לשלושים שנה, עד אחרי שהפריץ ימות, או עד שהכלב ימות. דדו הודח בצדק למרות הכל, לדעתי, הרמטכ"ל אלעזר הודח בצדק. דדו – למרות כל עדת יח"צניו – נכשל בהכנת צה"ל למלחמה ובניהולה, והביאנו לאחת מתבוסותינו הקולוסליות (נא לא לפחד - היו לפניה, וגם אחריה; אך לא בסדר הגודל הזה). יחד עמו היו צריכים לעמוד על דוכן הנאשמים כל חברי המטכ"ל – לפחות ממלחמת ששת הימים ואילך. ועדת אגרנט הצליחה לקלקל בכל תחום שנגעה בו. הבעיה העיקרית במלחמת יום הכיפורים לא הייתה באמ"ן, אלא באג"ם. למרות זאת, אלוף זעירא ותא"ל שלו הודחו בצדק. הייתי מנקה באותה הזדמנות את אמ"ן, כדי למנוע הישנות האסון. במודיעין הבעיה לא הייתה ה"קונצפציה", אלא הזניית המערכת לחשיבה, שזלזלה באויב. סינרגיה בינה לבין שאננות וביטחון יתר הולידו את התבוסה. אם תא"ל יואל בן-פורת, שפיקד על מה שידוע כיום כ"יחידה 8200" במלחמה הארורה, דובר אמת בספרו, "נעילה" (גילוי נאות: אני עורכו) – הרי מרבית עדויות אנשי אמ"ן תואמו עם לשכת זעירא. הוועדה קבעה, שזויפו יומני מבצעים של אוגדה 162 (שהייתה בפיקודו של אלוף אברהם אדן, "ברן"), כדי לעשות מצג-שווא בפניה. דרך אגב, שום תביעה פלילית לא הוגשה בעקבות קביעה זו. בדרכה להבין את הכישלון בתחום האג"מי איבדה הוועדה את אי-פיתוח תורת הלחימה, את אי-הפקת הלקחים ממלחמת ששת הימים וממלחמת ההתשה, את הבניין העקום של הכוח הצבאי, עוד הרבה דברים שלא אפרטם כאן כעת ואת אלוף ישראל טל, סגן הרמטכ"ל. הוא אמנם די נמוך, אך יודע להתבלט כל אימת שיש ספין תקשורתי באזורו. עכשיו נמתין, כנראה, לזיכרונותיו, שבהם יספר, כיצד הציל לבדו את עם ישראל. היכונו, זיכרונותיו כבר בבדיקת הרשויות. לידיעתכם! מלבד זה, האם הבעיה הייתה רק בשלושת הימים הראשונים למלחמה? מכונת המלחמה הישראלית חרקה והתפרקה חדשות לפרקים בכל החזיתות ובכל ימי המלחמה, ואפילו ביומה האחרון (קרב החרמון של "גולני" והקרב בעיר סואץ של אוגדה 162). הוועדה לא הצליחה להבין – למרות שהיו בה שני רמטכ"לים לשעבר – שצה"ל אינו ארגון לומד, אדרבא. כך, נאלצו חיילים ומפקדים זוטרים להציל את עם ישראל, שמפקדי צבאו כשלו בתפקידם מן הגדול עד לקטון. המנדט, שניתן לוועדה, היה לחקור את ההכנות למלחמה ואת שלושת ימיה הראשונים. הוועדה לא מחתה על כך, ולא ניסתה למתוח את היריעה – כנראה, כדי לספק את הסחורה הפוליטית, שנדרשה ממנה. באותו הקשר: אפילו נחתו חייזרים בארץ, לא היו מגיעים למסקנה התמימה של הוועדה, כי ערב בחירות לכנסת, לממשלת גולדה מאיר לא היו מניעים פוליטיים להימנע מגיוס חירום של אנשי מילואים, שהיה עלול לקלקל את סיכויה לנצח בבחירות. הלוגיסטיקה עבדה בכל הכיוונים במלחמת יום הכיפורים – רק לא לאן שהיה צריך. למרות זאת אגף האפסנאות (אג"א) לא נכווה באש הוועדה. רק בצבא מפגר בהתפתחותו אין ללוגיסטיקה חשיבות. ניהול משאבי האנוש במלחמה היה שערורייתי – ואני משתמש במלה נקייה. למרות זאת – אגף כוח-האדם (אכ"א) במטכ"ל, כמו אג"א, לא שופד על-ידי הוועדה. ועדת שרים תגנוז בתחילה חשבו, כנראה, אנשי מערכת הביטחון לטרפד את חשיפת דו"ח ועדת אגרנט באמצעות "חוק הארכיונים". החוק הזה עלול לכאורה להאריך את תקופת ההקפאה לחמישים שנה.
כשהתברר, די מאוחר, כי הנתיב הזה חסום – התבררה למערכת הביטחון בעיה חמורה: החוק קובע, שייחשף לא רק דו"ח הוועדה, אלא גם כל החומר, ששימש את הוועדה בדיוניה. כלומר, גם כל חומר העדויות והמסמכים, שהוגשו לוועדה, או הושגו על-ידי תחקירניה. החומר הזה – ובעיקר, העדויות, שרובן נגבו בזמן אמיתי, כמעט מבלי יכולת לתאם ביניהן, כדי להסתיר את האמת – הן הערך המוסף של דו"ח הוועדה. אני מוכן לקבל את הדו"ח הרע, שכתבה ועדת אגרנט, רק על מנת לעיין בעדויות הללו. אלא שלמערכת הביטחון יש אינטרסים להסתיר את מחדליה – במלחמת יום הכיפורים ובכל אירוע אחר. כך, תחת מסווה של דאגה לכל ועדות החקירה מאז ועד עולם, מנסה מערכת הביטחון להאפיל לעד את דו"ח ועדת אגרנט. כל מיני שלדים מוכנסים לארון של ועדת אגרנט – על מנת להפחיד את המחוקקים. כבר כיום מנוסח "חוק ועדות חקירה" באופן רחב מדי. השינוי, שמציעה מערכת הביטחון, יביא בראש ובראשונה לגניזת הדו"ח על העדויות ועל המסמכים, שהגיעו לרשות הוועדה. קריאה פשוטה של החוק הקיים מתירה לפרסום את אלפי המסמכים והעדויות הללו, במגבלות ביטחון המקובלות. דרך אגב, החוק הקיים מתיר כבר כעת לוועדת חקירה "שלא לפרסם את הדין וחשבון, כולו או מקצתו, אם שוכנעה שהדבר דרוש לשם ... הגנה על המוסר או על שלומו של אדם" (סעיף 20 א'). תחת מכבש הזמן – מציעים עתה במערכת הביטחון, שוועדת שרים (בהרכב שר המשפטים, יו"ר; שר הביטחון, שר החוץ, שר האוצר והשר לביטחון הפנים) תחליט, "... כי הדין וחשבון, הפרוטוקול או החומר האחר כאמור, כולם או מקצתם, הם סודיים, מטעמים של פגיעה בביטחון המדינה או ביחסי החוץ של המדינה, מטעמים של פגיעה בפרטיות או מטעמים אחרים ... (הצעת החוק, סעיף 20 ה')". למזלנו, הצעת החוק לא הועברה לוועדת החוץ והביטחון, העמוסה לעייפה בגנרלים, אלא לוועדת חוק, חוקה ומשפט. ח"כ מיכאל איתן, יו"ר הוועדה, שבע התכתשויות עם מערכת הביטחון בסוגיית פרסומים. רק באחרונה הוא קבע תקדים מעניין בתולדות הכנסת במהלך התנגשות עם מערכת הביטחון על סוגיית הפרסומים. כמובן, התקדים אינו מותר לפרסום. כלומר, מערכת הביטחון רצתה לקבל חקיקה מניה וביה, ונתקלה להפתעתה באגוז איתן, שנאבק על עמדותיו, ואינו מקבל את דברה כתורה מסיני. כנראה, הרבה זיעה תיטוף בחדר הוועדה עד שתגיע הצעת החוק הממשלתית לקריאה שלישית. מהדיון, שהיה בוועדה ביום רביעי בבוקר (גילוי נאות: השתתפתי בו) , נראה, כי זו ההצגה הטובה ביותר בעיר. מערכת הביטחון מעוניינת ביד חופשית להסתיר את המידע על פעולתה. לכן, נתנה הצעת החוק (שעברה, כאמור, קריאה ראשונה בכנסת) סמכות ללא עוררין לממשלה להסתיר דו"חות של ועדות חקירה. ועדת חוקה, חוק ומשפט לא הסכימה לזאת, וכנראה תדרוש קריטריונים ברורים להסתרת מידע – כנראה, ברוח פסיקות בג"ץ בעניין "קול העם" (בג"ץ 73/53, 87/53) ובעניין שניצר. משמע, סכנה ברורה לאינטרס חיוני של המדינה. בפסק-דין שניצר (בג"ץ 680/88) קבע בג"ץ קריטריון מחמיר ביותר – רק סכנה ממשית לחיי אדם כתוצאה מהפרסום השנוי במחלוקת תוכל להיות סיבה לגניזתו. מאחורי הברקים והסערות מבצבצת שאלה מוסרית: האם תתיר כנסת ישראל לחתולי מערכת הביטחון, המעוניינים לקבור את דו"ח ועדת אגרנט, כדי שיוכלו להמשיך לשמור על השמנת, ותוך כך למנוע לעד מעם ישראל מלעיין בדו"ח הזה ובדו"חות של ועדות חקירה אחרות? לצערי, הכנסת עמוסה לעייפה בגנרלים לשעבר ובחסידים שוטים של הביטחוניזם הישראלי. אלה מסוגלים להסכים להגן על זכות החתולים לשמור על השמנת, שהרי הם בני מינם. אביתר בן-צדף
http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=6137&omm=28&
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
09:42 15.01.05 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
118. ד''ר אורי מילשטיין/החתולים ימשיכו לאכול את השמנת
בתגובה להודעה מספר 117
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 15.01.05 בשעה 10:06 בברכה, פילוביץ שחף אורי מילשטיין חבר מתאריך 16.3.03 233 הודעות 08:44 15.01.05 6. החתולים ימשיכו לאכול את השמנת אביתר ידידי!1. המאמר כתוב מצויין - שפתיים ישקו. 2. בתרבות הביטחון הנוכחית כמעט שאין סיכוי למנוע את חיסיון המקורות לדו"ח אגרנט, שהם החומר המעניין באמת, כדבריך. קראתי את דווח אגרנט לפני שהותר לעיון בארכיון צה"ל, ואחרי שהותר, בארכיון עצמו, זה לדעתי לא רק דווח שנועד להציל חלק מן האשמים, אלא בעיקר ביטוי לחוסר הבנתם של חברי הוועדה על מה שהתחולל אז. 3. לא מיותר להזכיר שפרופ' יואב גלבר מאוניברסיטת חיפה, שארגן לאחרונה את הכנס העלוב על קרב החווה הסינית, היה מזכיר ועדת אגרנט וכל קידומו האקדמי נובע ממנה.אין זה בלתי קשור שחניכי המכללה לביטחון לאומי לומדים לתואר שני באותה אוניברסיטה. 4. "החתולים" ימשיכו לאכול את השמנת ולפני שימותו מבעיות כולסטרול, הם ירעו עוד יותר את מצבנו. 5. הפתרון לטווח הארוך הוא שינוי מוחלט של תרבות הביטחון של ישראל על כל אגפיה, מינקות ועד בתי אבות, אך בעיקר בצומתי דרכים אלה: מערכת החינוך לרבות האקדמיה, מערכת הביטחון, המערכת הממשלתית, והתקשורת. לקידום פיתרון זה אני משקיע עם מספר חברים את כל עיתותי וממוני במשך עשרות שנים וספק אם בחיינו נראה אפילו פירות ראשונים. 6. לטווח הקצר אין לסמוך על שום חקירה או תחקיר של הממסד, ובייחוד של הממסד הביטחוני. על האזרחים לחקור בעצמם ואפילו במקביל, (על ידי קבוצות אחדות ומתחרות) נושאים רגישים. 7.לשם כך קם לפני כשמונה חודשים הפורום לאזרוח תחקור קרבות והפקת לקחים, שחשף באמצעים דלים מאוד עובדות מביכות רבות על מערכת החווה הסינית, שהחתולים בקשו להסתיר והצליחו להסתיר במשך 31 שנים. החתולים מפחדים ועדת חוק, חוקה ומשפט של הכנסת מכינה עתה לקריאה שנייה ולקריאה שלישית הצעה לשינוי בחוק ועדות חקירה, שבעקבותיו לא יוכל הציבור לקרוא את דוח ועדת אגרנט; זה מה שקורה כשהחתולים שומרים על השמנת 14/01/2005 | אביתר בן-צדף http://www.nfc.co.il/archive/003-D-8730-00.html?tag=10-01-09
תגובות ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/41e8cf042b1be743.jpg)
http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=6137&omm=28& |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
09:45 15.01.05 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
119. ד''ר מילשטיין הנכבד: פרופ' יואב גלבר לא היה מזכיר ועדת
בתגובה להודעה מספר 118
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 15.01.05 בשעה 17:46 בברכה, פילוביץ שחף אגרנט, הוא היה אחד כמו אל"מ במיל' חיסדאי שריכזו חומרים לועדה, מי שהיה מזכיר/מרכז הועדה היה לא אחר מאשר דוד ישראלי, אחיו של חיים ישראלי מזכיר ועוזר שר הבטחון דאז משה דיין בפרט ושל כל שרי הבטחון עד יוני 2004, היום בו הוא פרש ממשרד הבטחון, לאחר ששרת שם מקום המדינה, דהיינו 55 שנה.....דוד ישראלי מיד לאחר שהועדה סיימה את תפקידה הוא שינה את שם משפחתו לדוד בר-טוב ומאז ועד היום הוא מונה לשופט בישראל בכלל וכמרכז ועדות חקירה נוספות. לנוחיותך, מצ"ב ציטוט מספרו של יצחק רבין, פנקס שירות, בו הוא כותב על ועדת אגרנט בכלל ועל מזכיר/מרכז הועדה בפרט: 113. Avi baba ידידי: במיוחד בשבילך, ציטוט מפי יצחק רבין !! http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5368&omm=113&viewmode=![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/418b4d962794cdf9.jpg)
112. רבין כותב בספרו ''פנקס שירות'' על - ועדת אגרנט !! http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5368&forum=gil&omm=112&viewmode=threaded ppl4peace חבר מתאריך 8.4.02 2245 הודעות 11:33 15.01.05 9. ''הבעיה העיקריתלא הייתה באמ''ן, אלא באג''ם'' אותי הרשמים מניהול הקרב הגרוע בכל הרמות הרבה יותר מפחידים מטעות זו או אחרת של אמ"ן,מודיעין יכול לטעות וגם טועה הרבה אבל הרמה המבצעית העלובה של צה"ל ביום כיפור מצביעה על בעייה הרבה יותר מהותית. לדעתי גם היום אודונרים מגדים ומחטים לא יצליחו להתמודד עם שדה קרב מורכב כמו זה שהיה ביום כיפור. אני רק מקווה שההשקעה באמצעי קשר ותקשוב יעשו משהו לשפר את הבעייה שלדעתי צה"ל לא ממש התמודד איתה
''הבעיה (העיקרית) לא הייתה באמ''ן, אלא באג''ם'' 15/01/05 שולח: Eviathar H. ben Zedeff <[email protected]> שם פרטי: שם משפחה: אל: shahaf pilovich <[email protected]> , העתק: Shraga Elam <[email protected]> , civil forum <[email protected]> , גודל הקרב מושפע מכמות היחידות הפועלות (טנקים, תותחים, לוחמי חי"ר וכיו"ב), ממות המסגרות הפועלות ומגודל השטח. לעתים גודל השטח פועל דווקא הפוך - ככל שתדחוס יותר יחידות ויותר מסגרות לתא קטן - בעיות השליטה גדלות בטור הנדסי. אם נסתכל על גודל הקרבות במלחמת יום הכיפורים - הם אינם גדולים יותר ממה שאירע במלחמת העולם השנייה. כלומר, רציתי לומר, בעיות כאלו נפתרו כבר בעבר על-ידי מפקדים מכל המינים (אמנם רק גברים) וממרבית הצבאות האירופאיים, גם בלי טכנולוגיה מתוחכמת. הכפתורים לא יענו הכל - ובמיוחד כאשר המפקדים קורצו אצלנו מחומר רע. מלחמת יום הכיפורים - כמו של"ג, כמו מלחמת לבנון (עד המנוסה המבוהלת משם) וכמו המלחמה בפלשתינאים - מוכיחה, כי הבעיה בהכשרה הלקויה של המפקדים בצה"ל. ולא נזכיר שמות, כדי לא להגדיל את הנהי. אביתר נ"ב, הדיון בועדת החוקה יהיה ביום שני בבוקר, ולא כפי שניתן להתרשם ממה שפורסם. Re: Re: ''הבעיה (העיקרית) לא הייתה באמ''ן, אלא באג''ם'' 15/01/05 שולח: מרדכי אטיה <[email protected]> שם פרטי: שם משפחה:
אל: Eviathar H. ben Zedeff <[email protected]> , shahaf pilovich <[email protected]> , העתק: Shraga Elam <[email protected]> , civil forum <[email protected]> , אביתר ולחברים שבת שלום לחיזוק דבריך... כאשר שרתתי במרא"ם (מרכז אימון מפקדות) מדריך המודיעין היה אל"מ מוטי עבדי ותמיד הוא היה אומר אני לא אחראי על מה שעושה האוייב ....אז אמרתי שיש סד"כ כזה ...אז אמרתי שיש כוונה כזאת...וזה נכון לזמן כזה וכזה....האוויב חושב והוא משנה תוכניות ופועל בהתאם ...בקיצור הוא (אל"מ מוטי עבדי) תמיד היה אומר קחו את הדברים של קציני המודיעין בע"מ... כאשר יובן שהאג"ם הוא הציר המרכזי שמניע את המערכת יהיו תקלות מעטות יותר!!!! להשתמע מוטי http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=6137&omm=28&
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
17:10 23.01.05 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
120. בכנסת מנסים למנוע פרסום החלק החסוי בדו''ח אגרנט
בתגובה להודעה מספר 117
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
בכנסת מנסים למנוע פרסום החלק החסוי בדו"ח אגרנט יום ראשון, 23 בינואר 2005, 8:27 מאת: גדעון אלון, הארץ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/41f3be032c21d29d.jpg)
הוועדה, שבדקה את ארועי מלחמת יום הכיפורים, קבעה שהחלקים החסויים בדו"ח שכתבה יתפרסמו בתום 30 שנה, מועד שחל השבוע. בוועדת החוקה התנהלו עימותים באשר לנוהל שיאריך תוקף החיסיון עוד בכתבה: "הצנזור לא יחליט עבור הממשלה לרדת מהנושא הזה" » האם החלקים החסויים של דו"ח ועדת אגרנט - ועדת החקירה הממלכתית שבדקה את אירועי מלחמת יום הכיפורים - יתפרסמו בקרוב? ומי יהיה הגורם שיחליט אלו קטעים של הדו"ח והפרוטוקולים הנלווים לו מותרים לפרסום פומבי ואין בחשיפתם משום פגיעה בביטחון המדינה? בסוגיה זו עסקה בשבועיים האחרונים ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת, בשתי ישיבות ארוכות, שלפרקים אף היו סוערות מאוד. הרקע לדיונים היתה החלטת ועדת אגרנט מ-1975, כי החלקים החסויים בדו"ח והפרוטוקולים הנלווים לו ייגנזו לתקופה של 30 שנה - תקופה המסתיימת ביום שישי הקרוב, ה-28 בינואר. עם זאת, הוועדה לא קבעה מי יהיה הגורם שיוסמך להחליט אלו קטעים מהדו"ח החסוי יפורסמו. המשפטנים של משרדי הביטחון והמשפטים התעוררו רק לאחרונה, לאחר שהתברר להם כי בחוק ועדות חקירה יש לקונה (חסר) באשר לאופי המנגנון שאמור לבדוק את החומר לפני פרסומו. משפטנים התכוונו להסתמך על חוק הארכיונים, שלפיו ניתן להאריך את תקופת האיסור לעיין בחומר ארכיוני המופקד בגנזך למשך 50 שנה - כלומר, עד 2025 - אבל מבדיקות התברר כי קיים ספק אם הוראות אלה יכולות לחול על דו"ח ועדת אגרנט, מכיוון שקיימת סתירה בין חוק הארכיונים להחלטת ועדת אגרנט לפרסם החלקים החסויים בתום 30 שנה. מחשש שהחומר החסוי יתפרסם, החלו המשפטנים לפעול באחרונה בבהילות לחקיקת החוק שיאפשר הקמת ועדת שרים מיוחדת, בראשות שר המשפטים ובהשתתפות שרי הביטחון, החוץ, האוצר וביטחון פנים. הוועדה תצטרך להחליט אלו קטעים מהדו"ח החסוי לא ניתן לפרסם בשל חשש לפגיעה בביטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה או בהגנת הפרטיות - כמו למשל, פרסום תוכניות שהיו לצה"ל ב-1973 ופרטיהם לא נחשפו עד היום, או חשיפת קשרים עם מדינה שאין לישראל יחסים דיפולמטיים עמה. הצעת החוק אושרה לפני כמה שבועות בקריאה ראשונה במליאת הכנסת והועברה לוועדת החוקה, חוק ומשפט להכנה לקריאה שנייה ושלישית. "הצנזור לא יחליט עבור הממשלה לרדת מהנושא הזה" בדיוני הוועדה התפתחו ויכוחים סוערים, לאחר שיו"ר הוועדה, ח"כ מיכאל איתן (ליכוד), הביע התנגדות נמרצת להצעה להקמת ועדת שרים שתחליט אלו מחלקי הדו"ח יפורסמו ומתי. איתן הציע, כי הצנזור הצבאי יהיה הגורם שיחליט אלו קטעים בדו"ח ובפרוטקולים אין להתיר לפרסום בשל חשש לביטחון המדינה ואילו ועדת ציבורית בראשות שופט בדימוס היא שתקבע אם להתיר לפרסום קטעים בדו"ח שעוסקים ביחסי החוץ של ישראל. גם פרופ' אסא כשר הביע בוועדה התנגדות להקמת ועדת שרים וטען כי היא איננה הגוף המתאים לעסוק בסוגיות שהצנזור מטפל בהם. כשר הציע להסמיך גוף מקצועי אחד, שמתמחה בהבנת מהותם של סודות מדינה, שיבחן את הסוגיה. בדיון התפתח ויכוח בין ח"כ איתן לבין היועצת המשפטית של משרד הביטחון, עו"ד צביה גרוס, שדרשה להקים ועדת שרים. היא טענה כי "צריך לזכור שמדובר בחומר של הממשלה, והיא זו שקובעת מה המדיניות המסווגת שתחול עליו". לדבריה, "מי שמחליט על כך אינו הצנזור אלא הממשלה. תפקיד הצנזור לפקח על כך שדברים שנקבעו כמסווגים לא יתפרסמו". את דבריה קטע ח"כ איתן: "את אומרת דברים חמורים מאוד. את אומרת שהצנזור ישגיח שמה שעומד בניגוד למדיניות הממשלה הוא יפסול לפרסום". עו"ד גרוס: "את כיווני המדיניות קובעת הממשלה. ודאי כשמדובר ביחסי החוץ של המדינה. הצנזור לא יחליט עבור הממשלה לרדת מהנושא הזה". בסופו של דבר החליטה ועדת החוקה לדחות את ההצעה להקים ועדת שרים מיוחדת, ולישיבת הוועדה מחר תובא הצעת חוק הקובעת, כי תוקם ועדה ציבורית בראשות שופט בדימוס, ולצידו נציג ציבור ונציג הממשלה. בוועדת החוקה יעשו מאמץ להשלים את חקיקתה של ההצעה עד לסוף השבוע. עוד בטרם תחליט אלו קטעים בדו"ח יישארו חסויים, הוועדה תידרש להיוועץ עם גנז המדינה ועם הצנזור הצבאי. לוועדה תהיה סמכות למנוע פרסום בעילות של ביטחון המדינה, והגנת הפרטיות. http://www.haaretz.co.il/hasite/pages/ShArtPE.jhtml?contrassID=2&subContrassID=3&sbSubContrassID=10&itemNo=530715& http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=6137&omm=28&
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
23:27 24.01.05 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
121. במזל טוב יפורסם דו''ח ועדת אגרנט !!!
בתגובה להודעה מספר 114
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
From : > Sent : Monday, January 24, 2005 9:11 PM To : "shahaf pilowich" <[email protected]> Subject : Fw: יפורסם דו"ח ועדת אגרנט במזל טוב, אישרה היום ועדת חוקה, חוק ומשפט את התיקון החמישי בחוק ועדות חקירה, שיאפשר את חשיפת דו"ח ועדת אגרנט. כמי שעמד בשער, ולחם (עם כמה אחרים - כולל מייק אלדר) נגד ה"רעים" בערבות הוועדה, עליי לציין את תפקודו המזהיר של ח"כ מיקי איתן, יו"ר הוועדה, שלוחם במגמה הממשלתית להסתיר מידע מביך מהציבור. אני מקווה, שמאגר הגנרלים בכנסת לא יפעל לסכל את התיקון, והוא יעבור בקריאה שנייה ובקריאה שלישית עוד החודש. הוועדה החליטה, כי הממשלה תמנה ועדה של שלושה - שופט, עובד מדינה (שניהם יכולים להיות במיל') ואיש ציבור - שתקבע מה יישאר מסווג מדו"ח של ועדת חקירה לאחר שפגה מגבלת הסודיות, שקבעה ועדת חקירה. לגבי דו"ח ועדת אגרנט - הגבלת הפרסום של הדו"ח ושל כל החומר ששימש את הוועדה תפוג, לפי החלטת הוועדה, ב-28 בינואר השתא. הממשלה תקבל ארכה למנות ועדה כזו עד 15.3.05, ולא יפוג החיסיון. יש לשים לב, כי לגבי מסמכי אגרנט - הדו"ח משוחרר פחות או לעיון הציבור. הבעיה היא לגבי המסמכים שאספה הוועדה, ייצרה (כמו דו"ח ועדת נבו על הגנת רמת הגולן), והכינה. הדו"ח פתוח לעיון בארכיון צה"ל בתל השומר (ליד לשכת הגיוס). משרד הביטחון ומחלקת ביטחון שדה (כיום ביטחון מידע) לחמו בגבורה נגד שחרור החומר, והובסו. הם רגילים לתבוסות כבר מתחילת 1967. הפעם, תודה לאל, תבוסתם אולי תחסוך לנו חיי אדם. בברכה @@ מצ"ב קישור לכל החומר מאז דווח כאן לראשונה בכלל וכל הדיונים בפרט: 114. הצעת חוק ועדת חקירה לדיון ביום ד' הקרוב בועדת חוקה http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5368&omm=114&viewmode=
![](/User_files/forum/signatures/ou2wy.gif) http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=6137&omm=28&
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
00:12 25.01.05 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
122. מצ''ב פרוטוקול הדיון בועדת חוקה חוק ומשפט/דו''ח אגרנט
בתגובה להודעה מספר 121
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 31.01.05 בשעה 05:21 בברכה, פילוביץ שחף קטעי ארכיון של וועדות משודרות.- 17.1.2005 הצעת חוק ועדות חקירה http://www.knesset.gov.il/huka/ComBroadcast.asp
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/41fda341172c6656.jpg) אביתר בן-צדף, מיכל צור 12:46 - 13:05 http://www.knesset.gov.il/huka/media.asp?starttime=2005%2D1%2D17+12%3A46%3A37&endtime=2005%2D1%2D17+13%3A5%3A9 הכנסת השש-עשרה נוסח לא מתוקן מושב שלישי פרוטוקול מס' 385 מישיבת ועדת החוקה חוק ומשפט יום רביעי, ב' בשבט התשס"ה (12 בינואר 2005), שעה 09:00 http://rotter.net/User_files/forum/gil/41f5729669470732.zip סדר היום: הצעת חוק ועדות חקירה (הגבלות לעניין עיון בחומר חקירה), התשס"ה-2004
נכחו: חברי הוועדה: מיכאל איתן - היו"ר רשף חן יצחק לוי מוזמנים: אל"מ מירי רגב - משרד הביטחון, צנזורית צבאית ראשית נכנסת עו"ד צביה גרוס - משרד הביטחון, היועמ"ש אל"מ רון ויסברג - ר' מחלקת ביטחוון שדה עו"ד רחל סטבייצקי - משרד הביטחון, משנה ליועצת המשפטית סא"ל איל סמואלוב - משרד הביטחון, עוזר הצנזורית הצבאית הראשית סרן רוברט נויפלד - משרד הביטחון, יועמ"ש חיל המודיעין עו"ד דלית דרור - משרד המשפטים ד"ר משה מוסק - משרד ראש הממשלה, ממונה על גנזך המדינה גלעד לבנה - משרד ראש הממשלה, ממונה על חשיפה בגנזך עו"ד יעל כהן - משרד ראש הממשלה, לשכה משפטית ד"ר אביתר בן-צדף - אבי ויינברג - מנכ"ל מועצת העיתונות עו"ד אבנר פינצ'וק - האגודה לזכויות האזרח יועצת משפטית: אפרת רוזן מנהלת הוועדה: דורית ואג קצרנית: אסתר מימון הצעת חוק ועדות חקירה (תיקון מס' 5) (הגבלות לעניין עיון בחומר חקירה), התשס"ה-2004
היו"ר מיכאל איתן:
רבותי, אנחנו פותחים את הדיון בהצעת חוק ועדות החקירה (תיקון מס' 5) (הגבלות לעניין עיון בחומר חקירה). הצעת החוק הזאת מתייחסת לעניין ספציפי, בעל חשיבות רבה, עניין שנוגע לפרסומים של ועדת החקירה, ועדת אגרנט. אני מבין מתוך הבקשה, שבתוך מספר שבועות ימלאו 30 שנה למועד פרסום הדוח שלה, ועל-פי החוק, בתום 30 שנה כל החומר שהוגש בפני ועדת החקירה הופך להיות חומר פומבי, שלכל אדם בציבור יש זכות לגשת אליו ולראות אותו. הממשלה הניחה על שולחן הכנסת לפני ימים מספר את הצעת החוק. מתי זה היה? דורית ואג: ב-6 בדצמבר. היו"ר מיכאל איתן: לפני חודש עברה הצעת החוק בקריאה ראשונה ועברה לדיון בוועדת החוקה, חוק ומשפט על מנת להכין אותה לקריאה שנייה ושלישית. הצעת החוק הזאת, כפי שאמרתי, נוגעת לעניין מסוים- - - צביה גרוס: התיקון הוא גנרי לחוק ועדות חקירה. דלית דרור: הדחיפות היא בגלל עניין מסוים. היו"ר מיכאל איתן: אני מניח שאתן יודעות שאני יודע. נראה לי שאתן לא בטוחות שאם אני אגיד בקול רם גם אחרים יידעו. אני רוצה לומר את דברי בצורה ברורה: הצעת החוק הזאת היא הצעה שיוזמיה הניחו אותה, בגלל העבודה שהם כיוונו לעניין מאוד ספציפי, וזה פרסום דוח ועדת אגרנט, על נספחיו, ודבריו החסויים עד לרגע זה. אם אתם אומרים שזה רק דוח כללי, אולי אנחנו לא ממהרים, אנחנו יכולים להמשיך ולחוקק את זה במשך שנה. צביה גרוס: זה לא סותר. נסביר אחר כך. היו"ר מיכאל איתן: אתם לוחצים שנגמור לדון בהצעת החוק לפני תום פקיעת 30 השנה, על מנת שהחוק הזה כבר יחול על פרסום דוח ועדת אגרנט. ולכן לחוק הזה יש היבטים ספציפיים, הוא נוגע לעניין ספציפי. מובן שברגע שהוא יחוקק, הוא יחול על כל ועדות החקירה. לכן כאשר נצטרך לדון בהצעת החוק נצטרך להסתכל עליה במבט כפול. מבט אחד שמתייחס לפרשה עצמה, לדוח ועדת אגרנט ולשאלה האם יש טעם והגיון להשאיר את החיסיון על החלקים שטרם פורסמו ברבים. אם אני אשתמש במונח "פרסום" על-פי פקודת הפרשנות, הנוסח כבר פורסם, כי אני יודע שהיתה גישה לרבים שקיבלו היתרים לראות את הדוח הזה, לא רק אנשים שנוגעים לענייני המדינה וביטחון המדינה. צביה גרוס: האם היושב-ראש מתכוון לדוח או לפרוטוקולים? היו"ר מיכאל איתן: אני מדבר גם על הפרוטוקולים. למיטב ידיעתי – תקנו אותי אם אני טועה – חוקרים מסוימים או גורמים מסוימים, במקרים מסוימים, קיבלו גישה, על מנת לראות מה יש שם בתוך החומר. כלומר, באספקט הצר של המילה פרסום, כפי שהיא מופיעה בפקודת הפרשנות, היה כאן פרסום, אמנם פרסום בהיתר, כלומר, פרסום מוגבל בהיתר לגורמים מסוימים. יהיה לנו דיון על הנושא של ועדת אגרנט, ולאחר מכן, או במקביל, אנחנו גם נדון האם ההסדרים המוצעים כאן הם הסדרים ראויים בדרך כלל כהוראת קבע לכלל ועדות החקירה. אני מצטער מאוד שלא הופיעו חברי כנסת נוספים לדיון כאן. אני לא יכול להבין את זה, כי הסוגיה הזאת נראית לי חשובה מאוד. היא מצטרפת לסוגיות נוספות שהוועדה עסקה בהן כאן, וכולן נוגעות לנושא של זכות הציבור לדעת, של פומביות הדיון, השיח הציבורי, ליכולת של מדינת ישראל לקיים, גם במצב שבו היא נמצאת, כמדינה מאוימת וכמדינה שצריכה להיאבק בסכנות ביטחוניות וקיומיות במשך כל ימי קיומה, דמוקרטיה וחיים דמוקרטיים, ולדעת להגביל לא רק את זכות הציבור בשם הביטחון, אלא גם לדעת להגביל את הביטחון בשם זכות הציבור לדעת, ובשם היכולת שלנו לקיים מדינה שחיה ותחיה כנראה, גם בעתיד הנראה לעין, במצב שבו לביטחון יש עדיפות. עם זאת, אנחנו צריכים להמשיך לחיות ולהתקיים. אתמול היו לי כאן אורחים ממדינות שונות בארצות-הברית, תובעים כלליים, אנשים ברמות בכירות מאוד, היו מארבע או חמש מדינות. בשיחה אתם יכולתי פתאום להסתכל עליהם ועל עצמי בפרספקטיבה ולהסביר להם שלמרבית הפרדוקס דווקא מדינת ישראל, שנמצאת באיום יותר גדול מארצות-הברית, היא יותר ליברלית בענייני פרסום, זכויות אדם וזכויות אזרח תוך כדי מלחמה בטרור, מאשר הם, כי אצלם זה משהו חדש, שהם הגיבו עליו בחומרה ובאיזו מידה של תגובת יתר באמצעים, והם גם לא חיים עם זה – הם יכולים לחיות עם זה תקופה מסוימת, ובמשך הזמן אני מניח יכורסמו התקנות, זכות עמידה ועוד דברים שהם החליטו, ואני מניח שגם בית המשפט העליון האמריקני לאט-לאט ייכנס לתמונה. אבנר פינצ'וק: אף פעם הוא לא עמד במבחנים. במשברים הגדולים במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה. לנו יש במה להתגאות. דלית דרור: אם האגודה לזכויות האזרח אומרת את זה, אנחנו במצב טוב. היו"ר מיכאל איתן: אנחנו לא צריכים לזלזל במה שאנחנו עושים כאן, גם במובן של שמירה על עקרונות דמוקרטיים בזמן מלחמה ומלחמה בטרור, וצורך להגן על קיומה של המדינה. בוקר טוב לחבר הכנסת רשף חן. רשף חן: בוקר טוב ליושב-ראש הוועדה. היו"ר מיכאל איתן: רק לפני דקה אמרתי שצר לי שחברי כנסת נוספים לא באו לנושא כל כך חשוב. ברגע שאמרתי: בוקר טוב, חבר הכנסת רשף חן, בפרוטוקול יבינו ששתי דקות אחרי שאמרתי את זה, כבר נכנס חבר הכנסת הראשון. דורית ואג: זהבה גלאון באה להתנצל, דווקא כן היה לה עניין, אבל היא מנהלת את הוועדה שלה. היא אמרה שבשאר הדיונים היא תהיה פה. צביה גרוס: משרד המשפטים הגיש את הצעת החוק, אני רק רוצה להגיד כמה מילות פתיחה. דבר ראשון, יש הסכמה מלאה, אני לא חושבת שיש חילוקי דעות. גם מערכת הביטחון גם משרד המשפטים, וכמובן, מדברי הפתיחה שלך, ברור שככל שניתן לפרסם חומר של ועדת חקירה כזאת או אחרת, לאו דווקא בנושאים ביטחוניים, יש גם בנושאים אחרים – כלכליים או היתה ועדת חקירה לא מזמן בנושא אירועי אוקטובר - יש לתת לזה פרסום, גם פרסום פומבי וגם פרסום מרבי, ככל שהדבר אפשרי. זו רוח הצעת החוק. עם זאת, החוק מאפשר מטעמים מסוימים, ואנחנו כרגע מתמקדים, אבל לא רק, בטעם של ביטחון המדינה, לא לפרסם את הדוח או סמוך להקלטות הוועדה או לפרק הזמן שהוועדה קבעה. מה שחשוב לציין בראשית הדברים, שהוועדה נתנה את דעתה לעובדה שיש אולי איזו לקונה בנושא השמירה על אינטרסים ביטחוניים ואי פגיעה בביטחון המדינה לאחר תום תקופה שהוועדה קבעה מראש. הוועדה קבעה 30 שנה, זה מה שעשתה ועדת אגרנט. יכולה גם ועדה אחרת שעוסקת בנושאים רגישים לקבוע פרק זמן לאי פרסום. היא הכירה בצורך לא לפרסם אותם, והיא היתה ערה לכך שאין לה מנגנון ברור מה יקרה בתום התקופה, אם עדיין יישארו נושאים שהם מאוד רגישים. התלבטנו בשאלה האם למעשה אין תחולה למקרה כזה לחוק הארכיונים, כי צריך לזכור שהחומר מופקד בארכיון המדינה, וארכיון המדינה קובע כללים לגבי חומרים מסוגים שונים. למשל, חומר שנוגע לצה"ל ולביטחון קובע פרק זמן של 50 שנה, אלא אם כן מתירים את הגילוי שלו, וקובע גם מנגנון של פתיחת חומר לאחר תקופת 50 השנה האלה. למעשה, ההחלטה שלנו, המשותפת למשרד המשפטים, להגיש הצעת החוק, היא כדי להסיר ספק בנושא כל כך רגיש של חופש הביטוי מצד אחד, וחוק ספציפי שעוסק בחומר ועדות חקירה מצד שני, לא להישען על חוק הארכיונים על דרך הפרשנות, אלא לקבוע הוראה מפורשת שקובעת מה יהיה גורלו של החומר בתום תקופה. היו"ר מיכאל איתן: יש הוראה מפורשת. צביה גרוס: אני רוצה לציין עוד נקודה חשובה אחת. באוקטובר בשנה שעברה, שנה לפני תום התקופה, ולאור הפרסומים הרבים סביב מלחמת יום כיפור שהיו אז, מונה צוות לבדוק את החומר ולראות, האם באמת צריך לעשות איזה פעולה או שהכול ניתן לחשיפה. נמצא פה ראש מחב"מ, ביטחון שדה של צה"ל, הוא יוכל לפרט בפניכם. נעשתה עבודה מאוד רצינית, אנשים מסוימים ישבו כחצי שנה, הם עברו על כל החומר, מדובר ב-8,000 עמודי פרוטוקול ועשרות-עשרות תיקים של תיעוד ומסמכים שהוגשו לוועדה. יש לציין שעל-פי חוק ועדות חקירה, כשאתה מדבר על הדוח, אתה לא מתייחס אך ורק לדוח. החומר שאמור להיות גלוי או חסוי, הוא גם הדוח, גם הפרוטוקולים, גם תיעוד של מסמכים, כל מה שהוגש לוועדה. ומדובר, כמו שאמרתי, ב-410 תיקים, 43 כרכים של פרוטוקולים, 8,000 עמוד וכן הלאה. היו"ר מיכאל איתן: האם את קראת את החומר? צביה גרוס: לא, עדיין לא. גורמי הביטחון קראו. אנחנו נבדוק בעיניים משפטיות את החומר שמבקשים לא לחשוף. היו"ר מיכאל איתן: זה מה ששאלתי, האם בדקת? צביה גרוס: עדיין לא. היו"ר מיכאל איתן: אולי נחכה שתבדקי קודם. האם היו תוכניות במשרד המשפטים לקבוע ששנה זה 600 יום? צביה גרוס: אדוני היושב-ראש, אם תיתן לי רגע, אני אתייחס גם לעניין קריאת החומר בעיניים משפטיות. החומר נבחן. לא ראיתי את כולו, אבל ראיתי דוגמאות. יש נושאים, לא בפורום הזה, לא קשה לשער מהם מטבע הדברים, ואנחנו לא נפתח אותם בוועדה, שעדיין גילויים יפגע בוודאות קרובה בביטחון המדינה. יכול להיות שיש עוד טעמים מסוימים של יחסי חוץ שלא לגלות אותם עדיין. והשאלה, מה הכלי הנכון למנוע את פרסומם. צריך לזכור שמדובר בחומר שהוא חומר של הממשלה – הפרוטוקולים, התיעוד, כל מיני מוצגים שהוצגו על-ידי הממשלה לוועדה. הממשלה היא זו שקובעת מה המדיניות הביטחונית או המסווגת שתחול על חומר. למשל, הצנזורית לא יכולה לבוא לממשלה ולומר לה: תשני את המדיניות בנושא גילוי או אי גילוי בנושא טילים. הממשלה קובעת את המדיניות, ואז הצנזור מפקח על כך שהדברים הללו, שנקבע שהם מסווגים, לא יפורסמו, אם חלים כל הכללים הידועים שנקבעו בפסיקה. היות ומדובר פה בחומר של הממשלה, הממשלה לא מוסרת חומר לצנזורה, בכלל לא הלכנו בכיוון של צנזורה. הצנזור יכול להיות גוף שהממשלה תשמע אותו ותקבל ממנו ייעוץ מה ההשלכות של ההחלטה. הממשלה לא מעבירה חומר לצנזורה, הממשלה מחליטה, למשל, על עמימות בתחום הגרעין, בלי להתייחס לנושא הזה בפירוט, את זה לא מחליטה הצנזורה. לעומת זאת, אם זאת מדיניות הממשלה, הצנזורה תפקח שהכתבים והתקשורת לא יפרסמו מה שעומד בניגוד למדיניות הממשלה. היו"ר מיכאל איתן: זה דבר שאני שומע בפעם הראשונה. צביה גרוס: זה אל"ף-בי"ת חוקתי. היו"ר מיכאל איתן: את אומרת דברים חמורים מאוד. את אומרת שהצנזור ישגיח שמה שעומד בניגוד למדיניות הממשלה הוא יפסול לפרסום. דלית דרור: כיווני המדיניות קובעת הממשלה, ודאי כשמדובר ביחסי חוץ של המדינה. נושא של עמימות הגרעין זו דוגמה טובה – הצנזור לא יחליט בשביל הממשלה לרדת מהנושא הזה. היו"ר מיכאל איתן: איפה אתם חיים? תחשבו טוב לפני שאתם מדקלמים את השורות האלה, כי נדמה לי שאתם מתבלבלים קצת. צביה גרוס: לגמרי לא, הפוך. היו"ר מיכאל איתן: את בוועדת החוקה עכשיו, לא בוועדת החוץ והביטחון. תתרגלי לזה. נראה לי שאת חושבת שאת בוועדת חוץ וביטחון עכשיו, לא בוועדת החוקה. צביה גרוס: למה? היו"ר מיכאל איתן: את אומרת משפטים שאי אפשר לשמוע אותם פה בחדר הזה. לממשלה יש זכות לשמור על כל מסמך בדרכים שלה, ברצונות שלה, על-פי החוק. רשף חן: לא חוק חופש המידע מחייב אותם לחשוף את המסמך. ההנחה הפוכה. צביה גרוס: אמרנו את זה כאן. היו"ר מיכאל איתן: לממשלה יש זכות לשמור כל מסמך, בכפוף לחוק חופש המידע. גם מסמכים מוגנים, שלממשלה יש סמכות לשמור, שהיא לא חייבת לפרסם, אני לא מדבר על מסמכים שהיא חייבת בפרסומם, עצם פרסומם לא מהווה עבירה, ואם לעיתונאי הגיע מסמך, זכותו לפרסם את זה. את לא יודעת את זה? צביה גרוס: לא זה הנושא כרגע. היו"ר מיכאל איתן: לממשלה יש אינטרס לשמור, לעיתונאי יש אינטרס לפרסם, לציבור יש אולי רצון לשמוע. אנחנו לא הולכים לפי מדיניות הממשלה במדינה הזאת – מה שהיא רוצה מפרסמים, ומה שלא, לא. אוי ואבוי אם זה יהיה. צביה גרוס: אדוני היושב-ראש, כנראה שלא הבהרתי את עצמי. דיברנו כרגע על משהו אחר לגמרי על סמכויות הצנזורה לעומת סמכויות הממשלה. מה שאמרנו עכשיו, שאם הממשלה מחר תחליט למשל לשנות את מדיניותה בקשר לחשאיות תחום מסוים- - - היו"ר מיכאל איתן: למה את לוקחת את הדוגמה הזאת? אני אקח דוגמה שנוח לי. הממשלה רוצה לשנות את המדיניות ביחס לפרסום תנאי החיים של השרים והמשכורות שלהם. למה את לוקחת מה שנוח לך? אני לוקח מה שנוח לי. למשל, הממשלה קובעת שתהיה מדיניות עמומה בקשר לעניין, כי זה מוביל לאי שקט חברתי, ולא כדאי שיידעו, כי זה יוצר בעיות בציבור. צביה גרוס: מה זה רלוונטי לצנזורה? היו"ר מיכאל איתן: זה רלוונטי מאוד, זה ביטחון המדינה. את רוצה שמדינה במצור, יהיה בה אי שקט חברתי, ואנשים יביעו מחאה, ואיך הם יילחמו באותו זמן באויב? אי אפשר. אנחנו צריכים מדיניות עמומה לגבי תנאי השכר של השרים על מנת שיהיה שקט חברתי, זה חלק מעוצמתנו... צביה גרוס: מישהו יעתור לבג"ץ. רשף חן: אגב, לא כל ועדת חקירה עוסקת במלחמת יום הכיפורים. היו"ר מיכאל איתן: אנחנו מדברים כרגע ברמה כללית על קריטריונים. רשף חן: אנחנו מדברים כאילו כל ועדות החקירה עוסקות בזה. היו"ר מיכאל איתן: זה לא רק עניין ספציפי. צביה גרוס: עם כל הכבוד, זה לא הדבר. היו"ר מיכאל איתן: מי אמר שזה לא הדבר. תהיה ועדת שרים, היא תקבע. את תקבעי? אני אקבע? תהיה ועדת שרים. אתם רוצים ועדת שרים, והיא תחליט. צביה גרוס: עדיין לא דיברתי על ועדת שרים. היו"ר מיכאל איתן: מי יחליט באיזה מדיניות כדאי לשמור על העמימות ובאיזה לא? צביה גרוס: מי יחליט, למשל, בדוגמה שנתנו עכשיו. היו"ר מיכאל איתן: מי יחליט בדוגמה שנתתי. צביה גרוס: בדוגמה שנתת עכשיו, זה לא ראוי. היו"ר מיכאל איתן: למה שהממשלה לא תקבל החלטה כזאת? את סומכת על הממשלה? צביה גרוס: לא. היו"ר מיכאל איתן: על מי את סומכת שלא יחליטו החלטה כזאת? צביה גרוס: אני לא אתייחס לדוגמה שהבאת, אני רוצה להתייחס לדברים סבירים, לא לדברים בלתי סבירים. היו"ר מיכאל איתן: בעיני זה יותר סביר ממה שאת אומרת. צביה גרוס: על מה אנחנו מדברים עכשיו? היו"ר מיכאל איתן: הטענה שלי היא, שהאמירה שיש עניינים ביטחוניים, זו אופרה אחת, ויש עניינים שהממשלה רוצה לקבוע עמימות ולא רוצה שיידעו עליהם פרטים, עניינים שלא נוגעים לביטחון המדינה. אם הם פוגעים בביטחון המדינה ברור שהם מכוסים. הם לא פוגעים בביטחון המדינה, רק שהממשלה מחליטה שהיא לא רוצה שיידעו, ואז היא אומרת לצנזור: תפסול כל ידיעה שקשורה. צביה גרוס: אני לא אומרת את זה. לצנזור יש סמכות לפסול רק מטעמי ביטחון המדינה לפי תקנות ההגנה, איך אפשר לתת עילות אחרות? נבחין מי, באיזה עילות, ועד מתי. אני לא רוצה לערבב את הדברים. אם אתה אומר שהעילות יכולות להיות רק עילות של ביטחון המדינה ויחסי החוץ, אני מבינה את הטיעון הזה. היו"ר מיכאל איתן: זה מה שאני אומר. צביה גרוס: דיברנו קודם על משהו אחר. היו"ר מיכאל איתן: אני מנסה להסביר שברגע שאת מרחיבה את העילות, אני רוצה לדעת אם יש הצדקה להרחבה. אני רוצה לדעת איך אני יודע שאני לא מגיע לדוגמה שהבאתי. צביה גרוס: לנושא העילות. זה נושא אחר, נושא שווה דיון בהחלט. גם שמעתי מה שמר פינצ'וק אמר. היו"ר מיכאל איתן: בעוד 30 שנה. צביה גרוס: לא. אני מציעה, נפתח את זה לדיון ונשמע גם את משרד המשפטים. העילה הראשונה היא ביטחון המדינה ויחסי חוץ. חוק ועדות חקירה מכיר בעוד שתי עילות. היו"ר מיכאל איתן: אם יש חורים בנושא ביטחון המדינה ויחסי חוץ, אני לא מבין מדוע כשיש ידיעה, גם אם היתה בוועדה לפני 258 שנה, שהיום היא פוגעת בביטחון המדינה או ביחסי החוץ שלה, מדוע לצנזור אין סמכות לפסול את פרסומה, ולכן חשבתי שיש מקום שהצנזור יגיע. יש או אין? צביה גרוס: לא, אני חושבת שלא. הכול מתמודד עם הסוגיה של החוק הספציפי. היות ויש לנו חוק ספציפי שהוא חוק ועדת חקירה, הוא קבע פרק זמן. יכול להיות שיש לו סמכות, אבל עדיף לחוקק חוק שיסגור את הדבר באופן ברור. היו"ר מיכאל איתן: אני עכשיו מדבר רק על הקטע של ביטחון המדינה ויחסי חוץ. צביה גרוס: לצנזור יש סמכות רק לגבי ביטחון המדינה. מירי רגב: ויחסי חוץ בהיבט האסטרטגי-ביטחוני. צביה גרוס: בהיבט שמשפיע על הביטחון, אבל אין לו סמכות בנושא יחסי חוץ. היו"ר מיכאל איתן: לגבי התחום הצר הזה, אם הייתם רוצים, הייתם באים אלי ואומרים: מיכאל איתן, על זה אנחנו רוצים להגן. היינו עוברים מיד לעבודה. צביה גרוס: על זה אנחנו רוצים להגן. היו"ר מיכאל איתן: את לא נותנת לי תשובה ברורה, את אומרת שיש גם מעבר לזה. צביה גרוס: כדאי לשמוע עוד דעות, נשמע פה את מחב"מ. היו"ר מיכאל איתן: אני לא יודע מי זה מחב"מ, אני עכשיו מדבר אל עורכת-הדין צביה גרוס. זה שאת שואלת אותם, זה אחד האסונות שלנו. את שואלת אותם, אבל את צריכה להגיד להם. אין להם מושג וחצי מושג. אני לא מצפה שהם ישמרו על חופש המידע, אני מצפה שאת תהיי זאת שתגיד שאת זה אתם לא יכולים לעשות, ואת זה אנחנו לא יכולים לעשות. צביה גרוס: אני מבקשת שהם יסבירו לך מה החומר הנוסף. היו"ר מיכאל איתן: לא מעניין אותי החומר. את אומרת שהם פסלו, זרקת את החץ, ועכשיו תסמני את המטרה. הם פסלו, עכשיו תמציאי להם את העילות, את עורכת-הדין שלהם. את אומרת: אני לא זוכרת בדיוק, תגידו. מה זה "תגידו"? קודם תקבעי את את העקרונות. לא מעניין אותי כעת אף אחד, את יכולה להגיד לי אחר כך שזאת דעתך האישית, ולמשרד יש דעה אחרת. אני שואל אותך כמשפטנית, כצביה גרוס, האם, לדעתך, צריך להרחיב את הצנזורה במדינת ישראל ולאסור פרסום ידיעות שאינן נכללות בתחום של פגיעה בביטחון המדינה ויחסי החוץ האסטרטגיים שלה? צביה גרוס: חוק ועדות חקירה הכיר, ולא בכדי, בעילות נוספות. למשל, מופיעה שם עילה של פגיעה בכלכלת המדינה, מופיעה עילה של פגיעה בשלומו של אדם. רשף חן: מופיע גם "דרכי פעולה חסויות של המשטרה" ו"הגנה על המוסר". צביה גרוס: אדוני היושב-ראש, אם, למשל, הגילוי יכול לפגוע בחייו של מקור שהוא כבר לא רלוונטי היום מבחינת ביטחון המדינה, אבל הוא יכול להיפגע באופן אישי. אני לא בטוחה שזה ביטחון המדינה, אולי זה שלומו של אדם. מירי רגב: זה חשש סביר לביטחונו האישי. צביה גרוס: ביטחונו האישי זה לא ביטחון המדינה. מירי רגב: הצנזורה היא על ביטחון המדינה וחשש סביר לחיי אדם. רשף חן: אם לא יהיה חשש לחייו, אלא לחיי משפחתו. היו"ר מיכאל איתן: הצנזור אומרת שהיא היתה פוסלת את זה. צביה גרוס: מישהו זר, זה לא בסמכותה. מירי רגב: מישהו זר, לא. צביה גרוס: לצנזורה יש סמכויות מאוד מוגדרות בתקנות ההגנה. היות והתיקון, כפי שאמר חבר הכנסת הנכבד הוא לא רק על דוח אגרנט, העילה לתיקון הוא דוח אגרנט. אני אביא לדוגמה את ועדת בייסקי בנושא הבנקים, נניח שהיו שם סוגיות שיש להן משמעויות בינלאומיות בהיבט הכלכלי מול הבנק העולמי. אין לי מושג. זה יכול לפגוע בכלכלת המדינה. אנחנו לא צריכים לתפור את זה רק לוועדה שעוסקת בעניינים ביטחוניים. היו"ר מיכאל איתן: את עוברת לנושא אחר, עזבי את זה עכשיו. אני לא מדבר על חוק ועדות החקירה. נרד רגע מחוק ועדות החקירה. עוד לא הגעתי בכלל לחוק ועדות החקירה, נדבר על זה אחר כך. במדינה דמוקרטית, האם לדעתך יש עילות צנזורה על העיתונות, על אמצעי התקשורת, בגין טעמים שיגידו שזה עלול לפגוע באינטרס הכלכלי? אם נפרסם ידיעה, יכול להיות שעסקה מסוימת לא תוכל להתבצע ותפגע בייצוא שלנו לקוסטה ריקה, ולכן אנחנו מטילים צו איסור פרסום על הידיעה, כי יש לנו ייצוא טוב לקוסטה ריקה, וזה יפגע בשמה הטוב של המדינה, ולא ייקנו מאתנו סחורה. צביה גרוס: בצנזורה אני מסכימה שלא צריך להרחיב את הסמכויות, ומה שיש היום לצנזור זה די והותר, וזה בעיקר ביטחון המדינה. כשמדובר בוועדות חקירה זו מטרייה שונה לחלוטין, כי בפני ועדת חקירה חושפים את כל הדיונים הפנימיים, את כל המוצגים. רשף חן: היא אוספת מידע ומייצרת מידע. היו"ר מיכאל איתן: נכון, לכן היא קיבלה חסיון של 30 שנה. זה בדיוק העניין. צביה גרוס: חבר הכנסת איתן, אני רוצה לקרוא בפניך מה כתבה הוועדה, בכוכבית, בדוח שלה: "בקשר לנושא זה – הנושא הזה של פרק הזמן ומה שיהיה אחריו – מן הראוי לרשום כאן את העיקרון שמשהסתיים הדיון בפני הוועדה בדלתיים סגורות, מטעמי ביטחון, היו עדים שהתבטאו בפני הוועדה בעניינים שבהבעת דעה ביתר חופשיות מאשר היו אולי עושים בדיון המתנהל בפומבי, בהניחם שהדיונים מתנהלים במעטה של חשאיות (דיסקרטיות)". אתה מצפה שאנשים יבואו וידברו באופן חופשי. היו"ר מיכאל איתן: באיזה שנה חוקק חוק ועדות החקירה? דלית דרור: בשנת 1968. היו"ר מיכאל איתן: כאשר העדים הופיעו הם ידעו שבעוד 30 שנה זה יפורסם. דלית דרור: הם לא ידעו. צביה גרוס: יש שני דברים. קודם כול, אני רוצה לציין שבשנת 1979 תוקן תיקון לחוק ועדות חקירה שאפשר לפתוח, למרות שזה צריך לחול 30 שנה, ולכן מ-1994 יצא צו. המנגנון הוא הממשלה, באישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, שאני יודעת שאני לא מופיעה לפניה כרגע... יש לנו מנגנון איך לפתוח. מה שהיה לנגד עינינו היה, לעשות מנגנון פחות או יותר מקביל לנושא החיסיון. היו"ר מיכאל איתן: לא הבנתי את התשובה לגבי 30 השנה. צביה גרוס: אני אגיד לך מה כותב על זה דוח אגרנט במבוא. היו"ר מיכאל איתן: אני מדבר על המצב המשפטי. צביה גרוס: דוח אגרנט בעצמו כבר ממליץ. כלומר, הם היו ערים לכך שייתכן שבתוך 30 שנה יהיו דברים שצריכים להישאר חסויים. הם אומרים: אנו ממליצים שיוסדר בחוק- - -". היו"ר מיכאל איתן: אני רוצה לדייק. אדם שהופיע בפני ועדת אגרנט. צביה גרוס: אמרו לו ההפך: תדע לך שזה דיסקרטי, דבר חופשי, זה לא ייחשף לעולם. היו"ר מיכאל איתן: האם המצב המשפטי בזמן דוח ועדת אגרנט היה שבתום 30 שנה זה עשוי להתפרסם? מה קבע החוק? דלית דרור: 30 שנה זה בדוח של הוועדה. צביה גרוס: הוועדה קבעה את זה בדוח, היא לא אמרה את זה לאנשים. הוועדה, מכוח סמכותה, על-פי חוק ועדות חקירה. היו"ר מיכאל איתן: לפי דברייך, הוועדה הונתה את האנשים. משה מוסק: החוק קבע 50 שנה חיסיון. אפרת רוזן: זה לפי חוק הארכיונים, וזה משהו אחר. החוק לא קבע 30 שנה. היו"ר מיכאל איתן: מה קבע החוק אז? צביה גרוס: החוק קבע שהחומר יפורסם, אלא אם הוועדה קובעת פרק זמן חיסיון. כשאנשים העידו, הוועדה עוד לא קבעה, היא עוד לא מיצתה את הדוח, היא השתמשה בסמכותה כשהיא כתבה את הדוח, והיא קבעה את החיסיון של 30 שנה, אבל היא הוסיפה ואמרה, ואני קוראת: "אנו ממליצים שיוסדר בחוק שבסוף התקופה של 30 שנה יתיר נשיא בית המשפט העליון – כלומר, לא אוטומטית יפרסמו – את פרסום הפרוטוקול, פרט – אל"ף, הוא צריך לעשות אקט פוזיטיבי ולהתיר, הם הציעו לעגן את זה בחוק – לאותם החלקים ממנו שוועדה מיוחדת, שתתמנה לשם כך על-ידי הממשלה, באישור הכנסת, תראה צורך להוסיף ולשומרם בסוד גם לאחר מכן, מטעמים של ביטחון המדינה". זו ההמלצה של הוועדה. הוועדה הבינה היטב, ישבו שם רמטכ"לים לשעבר וכן הלאה, שגם בתום 30 שנה יהיו דברים חסויים, הם לא קבעו שבתום 30 שנה הדברים יפורסמו. לפי דעתי, אנחנו לא יכולים אוטומטית, בתום 30 שנה, בלי לעדכן את החוק שיסדיר את העניין, לפרסם את זה. הם ממליצים, בתום 30 השנה לקבוע מנגנון איך לפרסם, מצד אחד, ואיך לכסות, מצד שני. אנחנו נמצאים כאן בעצם בעקבות המנגנון הזה. רשף חן: ראשית, צריך להיות ברור שבוועדת חקירה יש אינטרס מיוחד. זו לא סיטואציה רגילה של צנזורה, כי אל"ף, יש האינטרס המובהק שאנשים יוכלו לדבר בפני הוועדה, המטרה שלה היא להפיק לקחים ושהמערכת תוכל לעשות את זה בצורה גלויה ופתוחה, ולכן אנחנו מחייבים אנשים לחשוף שם מידע, ובי"ת, הוועדה מייצרת מידע, היא אוספת מידע, מידע שאחרת, נמצא בכספות, מידע שאחרת, העיתונאי לא יכול להגיע אליו, הציבור לא יכול להגיע אליו. אני יוצא מתוך הנחה שחוק חופש המידע מגן על המידע הזה, ולכן צריך להתייחס לוועדת חקירה בנפרד לחלוטין מנושא של צנזורה רגילה. יש הבחנה לא מספיקה בין החלטה על הנוסח שקיים כאן, על אי פרסום, לבין איסור פרסום. כאן אני לא רואה שום התייחסות לאיסור פרסום, ולדעתי צריכה להיות סמכות לוועדה לעשות יותר מאשר להחליט שאנחנו לא ביוזמתנו מפרסמים. דלית דרור: 26(א) לחוק ועדות חקירה: "המפרסם, ללא אישור, דבר מתוך חומר שהועמד לרשותו כאמור בסעיף 15, או מפרסם דבר מתוך דיון של ועדת חקירה שהתקיים בדלתיים סגורות או מתוך דין וחשבון או פרוטוקול של ועדת חקירה שלא פורסם, דינו - מאסר ששה חדשים." רשף חן: את אומרת שההחלטה לא לפרסם כוללת בתוכה גם צו איסור פרסום. דלית דרור: כן, לפי החוק הקיים. רשף חן: כך צריך להיות. הכוונה לאי פרסום צריכה להיות איסור פרסום, וזה בא במקום הצנזור. זה יוצר צו שדינו כדין צו צנזורה. אז יש השאלה, והיא השאלה הכי חשובה כאן לגבי מי מחליט מה לפרסם ומה לא לפרסם. התשובה הברורה והטריוויאלית זה הוועדה בעצמה, אבל זה לא עונה לשאלה, ואולי היא בעצם השאלה החשובה ביותר, איזה מנגנון גמישות אנחנו יוצרים. האמת היא, שיש ועדות שונות, והנסיבות משתנות, והוועדה יכולה, בזמן ההחלטה שלה, כמיטב היכולת, להעריך כמה זמן צריך לאסור את הפרסום, אבל היא לא באמת יודעת. יכול להיות שהיא קבעה 30 שנה, אבל אחרי עשר שנים הנסיבות הן כבר כאלה שאין שום טעם להחזיק את זה סגור, ואז למה להחזיק את זה סגור? צביה גרוס: בהתאם לכך זה פורסם. דלית דרור: אחרי 20 שנה מיינו את דוח אגרנט, וחלקים ממנו נתנו לפרסום. זה נעשה לפני תום 30 השנה. רשף חן: לכאורה, בניגוד להחלטות הוועדה. קריאות: לא. רשף חן: אני לא עוסק עכשיו בניתוח של הפרוצדורה, אני לא יודע איזה ועדה זו, אני לא יודע מה הנושא שלה, אני מדבר באופן כללי לחלוטין, אתם רק מחזקים את דברי. יכול להיות שבתוך 30 השנה, או בתוך התקופה, זו היתה ועדה לחקר מדיניות תחזוקת הסוסים בצבא הפרוסי, ואחרי עשר שנים כבר כולם עברו לטנקים. מה זה מעניין מדיניות החזקת הסוסים? אתה יכול לפרסם. צריך להיות מנגנון שמאפשר את הפרסום. מאידך, יכול להיות שבשנה מסוימת מישהו חשב ש-30 שנה זה מספיק, עברו 30 השנה, והנושאים האלה עדיין מאוד אקטואליים, ולא חלף די זמן, וצריך להאריך את הזמן, ולכן חייב להיות מנגנון גמישות. זה מעביר אותנו לשאלה מי קובע את מנגנון הגמישות, וכאן הוויכוח שלי עם ההצעה כאן. זו לא יכולה להיות הממשלה, הממשלה היא הגוף הנבדק, הממשלה היא גוף אינטרסנטי, הממשלה תמיד תחליט להשאיר הכול סגור עד Calendas graecas, שזה זמני היוונים. זה חייב להיות גוף אובייקטיבי. הגוף האובייקטיבי שקיים היום בחוק, זו הוועדה עצמה. יכולים להגיד, אחרי X זמן: איפה הוועדה, איפה חברי הוועדה, מי נפטר וכן הלאה, ואז צריך לחפש את הגוף הדומה ביותר לוועדה. וכאן אני מציע שהגוף הדומה ביותר לוועדה, הואיל וראיתי שתמיד בראש הוועדה עומד שופט או בית משפט עליון או בית משפט מחוזי, יש תמיד אפשרות לפנות לשופט בדרגה מקבילה למי שהיה יושב-ראש הוועדה, שופט מכהן, ולבקש ממנו לשנות את הצו, והוא ישמע את כולם: ישמע את מערכת הביטחון, ישמע את העיתונות, ישמע את הציבור. יהיה גוף אובייקטיבי, גוף שאמון על היכולת הזאת לשקול שיקולים שונים, כולל שיקולי ביטחון המדינה, והוא זה שיקבל את ההחלטה. זה פתרון שיאזן את הדברים, גם ייתן לנו גמישות וגם אדם שאפשר לסמוך עליו שיקבל את ההחלטה. צביה גרוס: זו הצעה ראויה, מתקבלת על הדעת. דלית דרור: אגב, בעניין הזה אמרה גם שרת המשפטים, בעת הדיון בקריאה הראשונה, שלגבי מנגנון שחרור החומר, יש על מה לדבר אחרי הקריאה הראשונה. אנחנו לא נעולים. רשף חן: זה יכול להיות שופט אחד, יכולים להיות שלושה שופטים. דלית דרור: נדבר. יש עוד כל מיני אפשרויות: פיקוח פרלמנטרי; אם אתם מודאגים מהממשלה, אפשר ועדת משנה. יש כל מיני אפשרויות. הצעת החוק הזאת נולדה אכן בעקבות דוח אגרנט, שבקרוב ימלאו 30 שנה למגבלת הזמן שהוועדה קבעה, אבל היא כן הצעת חוק כללית, לא רק משום שהלשון היא כללית, זה לא דומה בכלל למשנה לראש הממשלה, זה לא איזה קוניונקטורה פוליטית, אישית או כיבודית. היו"ר מיכאל איתן: מי אמר? דלית דרור: הטריגר היה ועדת אגרנט, זה לא מוסתר פה. היו"ר מיכאל איתן: זה מה ששאלתי, האם כשדנו במשרד המשפטים היתה איזה מחשבה ששנה תהיה 600 יום? היה לכם הרבה זמן, כי כתוב "30 שנה", ולא ידעתם ש-30 שנה זה ייגמר בינואר. דלית דרור: אם הציונות שלך מרמזת- - - רשף חן: אני מבקש ממך לא לפגוע בעיקרון החוקתי של מדינת ישראל, שכל דבר עושים בדקה ה-90. דלית דרור: אם השאלה מדוע זה הגיע בזמן האחרון, אני רוצה להשיב על זה ולומר, שהגורמים שעסקו בנושא הזה במערכת הביטחון ובארכיון צה"ל סברו שחל עליהם חוק הארכיונים, שקובע 50 שנה, ולכן הם לא היו מודאגים. צביה גרוס: לא, התחלו באוקטובר בשה שעברה. דלית דרור: פנה אלינו הייעוץ המשפטי של מערכת הביטחון. היה ויכוח בין הייעוץ המשפטי למערכת הביטחון לבין הייעוץ המשפטי למשרד ראש הממשלה, האם חל או לא חל חוק הארכיונים. לו היינו מגיעים למסקנה שחל חוק הארכיונים, הרי ששם, והתקנות מכוחו, קובעים 50 שנה. יצחק לוי: הייתם באים בעוד 20 שנה. דלית דרור: סברנו שאת הלקונה מה קורה כאשר ועדת חקירה הגבילה בזמן, ותם המועד שהיא קבעה, לא ניתן למלא באמצעות חוק הארכיונים, מכיוון שיש הסדר ספציפי בחוק ועדות חקירה, וזאת היתה הכרעה של משרד המשפטים, והדיונים בנושא הזה התחילו בראשית 2004 ונמשכו ב-2004. הסיבה שזה הגיע ברגע האחרון, מכיוון שהיתה הסברה שחל על זה חוק הארכיונים. זה נחוץ באופן כללי, כי כל ועדת חקירה קובעת משהו אחר. אפילו אם ניקח רק את העילה של ביטחון המדינה, ולא עילות אחרות, שיכולות להיות לחיסיון בוועדות חקירה ממלכתיות. כל ועדה קבעה דין אחר. ועדת לנדוי קבעה שזה יהיה בלי מגבלת זמן, שהשחרור של החומר יהיה בהחלטה של ראש הממשלה יחד עם יושב-ראש ועדת החוץ והביטחון. ועדת שמגר בעניין האירועים במערת המכפלה קבעה שהזכות לעיין בפרוטוקול הישיבות שהתנהלו בדלתיים סגורות והמוצגים המסווגים מטעמי ביטחון המדינה תהיה למי שהממשלה תחליט על כך. כל ועדה החליטה משהו אחר, ויש חשיבות לעשות סדר בדברים גם באופן כללי. אנחנו באים בגלל ועדת אגרנט, אבל זה טריגר, ויש עניין לעשות סדר. מטבע הדברים, נושא לוועדת חקירה ממלכתית הוא ודאי נושא בעל עניין ציבורי, בוודאי נושא שחשוב לכלל הציבור, הוא בוודאי נושא שהמצב הטבעי הוא שהציבור צריך לקבל אותו. היו"ר מיכאל איתן: אני רוצה לומר, אולי זה אפילו מיותר שאני אגיד, אבל כל הדוגמאות שהבאת הן דוגמאות שבטלות, לא בששים, אלא בששים ריבוא לעומת החשיבות הציבורית שיש לדוח ועדת אגרנט. דלית דרור: הנקודה שלי היתה רק שכל ועדה קובעת דין אחר. היו"ר מיכאל איתן: בדיוק זאת הנקודה, אם את כבר נוגעת בעניין הספציפי הזה. לא רק שיש רבבות אנשים שהדם שלהם היה מעורב בעניין הזה, חלקם פצועים וחלקם הרוגים, אלא יש פה גם שינוי פני ההיסטוריה. ויש פה דבר נוסף, שזאת היתה גם פרשה שהיו מעורבים בה גורמים פוליטיים, מפלגתיים. כל הקונטקסט של השוואה בין ועדת אגרנט, אני מדבר על העניין הספציפי, לכל מיני ועדות אחרות, בשיקול אם ראוי שהציבור יידע או לא יידע, לדעתי, בגלל סדרי הגודל, הוא באיכות אחרת לגמרי. רשף חן: מי, לדעתך, צריך להיות הגוף? יצחק לוי: מה המסקנה מדבריך, שלא צריך הסדר? היו"ר מיכאל איתן: אני לא יודע. ראשית כול, הקריטריון, שיש הרבה יותר עניין לציבור לדעת מה קרה ביום הכיפורים 1973. דלית דרור: לא אמרתי שאירועי מערת המכפלה יותר חשובים. היו"ר מיכאל איתן: זה לא ברוך גולדשטיין, עם כל הכבוד. צביה גרוס: היושב-ראש, 60% מהדוח כבר פורסם. אביתר בן צדף: סליחה, גברתי, איך אפשר להגיע אליו? אתה מגיש בקשה, ואז נותנים לך לבוא לשם. יצחק לוי: איזה מנגנון קבעה ועדת אור לגבי החלקים החסויים? יעל כהן: ועדת אור לא קבעה מנגנון, וזה הקושי הגדול. אנחנו צריכים לבוא ולבקש מהם, אחרי שהם כבר סיימו את עבודתם, לקבוע לפחות הסדר חלקי ביחס לחשיפת חלק מהחומר. רוב הוועדות לא קובעות בכלל. זה הקושי הגדול שלנו. רשף חן: אם הן לא קובעות בכלל, זה לא חסוי. צביה גרוס: אדוני היושב-ראש, מזכירים כאן שוועדת כהן קבעה מנגנון וצוות מקצועי, ובהתאם, שוחרר חומר שניתן היה לשחרר. בלי קשר לדרך העיון, בדוח ועדת אגרנט עצמו, כבר 90% שוחרר. אפרת רוזן: הוועדות שונות. ועדת אגרנט שונה מוועדות החקירה האחרות, גם מבחינת ההסדר המשפטי שחל עליהן, כיוון שהדוח של ועדת אגרנט היה סודי וחסוי, בגלל שהממשלה קבעה את זה לפי סעיף 23. בוועדות האחרות, הוועדה עצמה קבעה שזה סודי. בדוח ועדת אגרנט הממשלה התערבה, הפעילה סמכות מאוד חריגה, שהיא הפעילה רק לגבי ועדת אגרנט ולא לגבי שאר הוועדות, וקבעה שזה יהיה סודי. דלית דרור: אני לא בטוחה שוועדת כהן על שיטות החקירה בשב"כ לא היתה גם לפי סעיף 23. אין מחלוקת על כך שיש חשיבות ציבורית עצומה לנושא של מלחמת יום הכיפורים והמחדל, והבעיה המודיעינית, וההשלכות של כל אלה, אבל עדיין יש בתוך החומר: גם בדוח, גם בפרוטוקולים וגם בחומר הנלווה עם המוצגים, המפות, היומנים המבצעיים, סלילי ההקלטות – יש חומר שעדיין יש חשיבות ביטחונית, משיקולי ביטחון טהורים ולא משיקולים זרים, לחסות אותם. היו"ר מיכאל איתן: אין בעיה עם זה, לא על זה הוויכוח. אני לא מוכן שתישאו את שם הביטחון לצורך מטרייה, ותכסו אחר כך כל מיני דברים אחרים. דלית דרור: נכון, צריך לעשות מיון. אף אחד לא אומר שצריך לחסות את כל החומר, אנחנו לא נימלט ממיון מדוקדק. היו"ר מיכאל איתן: אם את מסכימה, ואת אומרת שאנחנו קובעים שהקריטריון למיון יהיה פגיעה בביטחון המדינה, אנחנו יכולים מיד לגשת לחקיקה, אני מסכים. האם את מסכימה? רשף חן: איך אתה יכול לעשות את זה? זה חוק שעוסק בוועדות חקירה נוספות. היו"ר מיכאל איתן: איך אני יכול, אני אגע בזה אחר כך, קודם אני רוצה שנסכים על העיקרון הזה. דלית דרור: מאחר שאנחנו מדברים בתיקון כללי - - - יצחק לוי: אתה נותן חסינות לעדים חיים, שהעידו אז, כאשר הם ידעו שזה חסוי? היו"ר מיכאל איתן: ועדת חקירה זו ועדת חקירה. אתה קורא לבן אדם, הוא חייב לתת עדות. האם הוא עושה טובה למישהו? יצחק לוי: אמרו לו: תדבר, אל תחשוש. היו"ר מיכאל איתן: אדוני, הוא נחקר באזהרה. רשף חן: יש לו זכות נגד הפללה עצמית למשל? היו"ר מיכאל איתן: חברים, עברו 30 שנה, אין שום הפללה עצמית. בן אדם שלא רוצה להעיד, לא יעיד. כשהוא העיד, אף אחד לא נתן לא הבטחה שבעוד 30 שנה זה לא יפורסם. דלית דרור: יכולה להיות בעתיד ועדת חקירה ממלכתית בנושא בריאות, שיבוא אדם ויעיד על הבעיה הבריאותית שלו כדי להדגים איזה נושא. היו"ר מיכאל איתן: אני לא מוכן שנסתבך וכל פעם נברח למקום אחר. נדבר אחר כך על הוועדות האחרות. עכשיו אני מדבר אתך על המקרה הספציפי הזה. האם, בהקשר לדוח ועדת אגרנט, אתם מוכנים להחיל את הקריטריון, כשהקריטריון המנחה לגבי פרסום או אי פרסום של פרטים לאחר 30 שנה, יהיה פגיעה בביטחון המדינה, או, שאם אתם רוצים קריטריונים נוספים, אני מבקש שהם ייאמרו כאן עכשיו? דלית דרור: לוועדת אגרנט – לא. צביה גרוס: יש בעיה. הבעייתיות חוברת לעובדה שאנשים קיבלו את ההבטחה, שכתוב עליה בעמוד 8 נדמה לי, במבוא. אנשים דיברו באופן חופשי, ולפעמים אמרו גם דברים אישיים שנוגעים אליהם או נוגעים לאחרים, ואלה שבדקו את החומר ראו את הדברים, ואז השאלה, אם באמת, נושא כמו צנעת הפרט, שלא נוגע למדינה, לא נוגע למלחמת יום הכיפורים ולמחדל, האם אנחנו צריכים לאפשר את זה או לא? רשף חן: כל הדיבורים, שגורודיש היה פה, היה שם. היו"ר מיכאל איתן: אל תהיה נאיבי. יצחק לוי: על גורודיש כבר עשו הצגה, על מה שהוא עשה. רשף חן: נראה לי מוזר לעשות חוק ועדות חקירה, בסוגריים חוק ועדת אגרנט. זה מוזר לעשות חוק כזה. היו"ר מיכאל איתן: צביה גרוס, אני לא מתייחס בסבלנות למה שאת אומרת, כי לבד אמרת שלא קראת ולא עשית ביקורת על העבודה שלהם ולא כלום, ואת כבר מעידה כאן מה הם עשו ואיך הם עשו. מיד נשמע אותם. הם יגידו מה הקריטריונים שהם החליטו עליהם, אני לא צריך עורכי-דין בשבילם. את אומרת שלא עברת על החומר, הם עשו את העבודה. צביה גרוס: לא עברתי כולו, אלא על דוגמאות. היו"ר מיכאל איתן: אם על דוגמאות, אני רוצה לשמוע מהם, לפי מה הם עשו. דרך אגב, האם נתת להם הנחיות איך לעבוד, לפי איזה קריטריונים? צביה גרוס: בהחלט. היו"ר מיכאל איתן: האם בכתב? צביה גרוס: לא. היו"ר מיכאל איתן: בעל-פה? צביה גרוס: לא, הם עוד לא גמרו את העבודה. היו"ר מיכאל איתן: אני אוהב שמסבנים אותי, אבל באמבטיה, לא כאן. האם נתת להם הנחיות? צביה גרוס: לא. ההנחיות זה העילות שבחוק היום. היו"ר מיכאל איתן: גברתי, אני שואל מתי- - - צביה גרוס: אתה לא יכול לכוון לשאלה שאתה לא רוצה לשמוע את התשובה. היו"ר מיכאל איתן: אני רוצה לשאול את האדון הנכבד, שיושב לידך. הוא ראש הצוות? רון וייסברג: לא. היו"ר מיכאל איתן: מי ראש הצוות? רון וייסברג: צריך להבהיר פה משהו. העבודה למעשה לא נעשתה באמת, כי עדיין לא נקבע המנגנון. מכיוון שהיה ברור ש-30 השנים כאמור עומדות להסתיים, מונה צוות. ישב צוות בארכיון צה"ל, ששם נמצא כל החומר. צריך להגיד שהחומר, גם הדוחות עצמם הם שישה כרכים, ופרוטוקולים ומוצגים, יש שם 460 תיקים, ועבר על החומר כדי לתת סקירה כללית לשר הביטחון, למנכ"ל, לצביה גרוס. היו"ר מיכאל איתן: מי עמד בראש הצוות? ראש הארכיון? גלעד לבנה: יואב בן-דוד. רון וייסברג: עזבו את יואב בן-דוד, אני מבין את הרגישות לגבי יואב בן-דוד. זה לא קשור. היו"ר מיכאל איתן: מי זה יואב בן-דוד? אביתר בן צדף: אחד מראשי המחב"ש לשעבר. היו"ר מיכאל איתן: זה מפרשת אלדר, סוף כל סוף נראה אותו. זה שהתראיין בעיתון "הארץ" ואמר, שהם עשו שינויים, אבל אחר כך, כשהביאו לו את זה, הוא פסל ואמר שזה סודי, שאסור להגיד את זה. רון וייסברג: גם כרונולוגית זה לא נכון, אבל נעזוב את זה. היו"ר מיכאל איתן: ראשית כול, תציג את עצמך. רון וייסברג: אני רמ"ח ביטחון מידע בצה"ל, מה שפעם קראנו לו "ביטחון שדה", אזרח מדינת ישראל, חי במדינה דמוקרטית ולא רוצה להסתיר הכול. הצוות שמונה הוא צוות שהסתכל על החומרים כדי לתת סקירה כללית- - - היו"ר מיכאל איתן: סלח לי שאני קוטע אותך, אני צריך להבין את העניין. אתה ראש מחלקת ביטחון מידע בצה"ל. האם קיימת ישיבה אצלך? איך אתה מעורב בעניין הזה בכלל? איך צץ לך כל העניין? רון וייסברג: החומר נמצא בארכיון צה"ל במערכת הביטחון. בארכיון הזה יש צוות קבוע שעוסק בפתיחת חומר לציבור. החוק סוגר ל-50 שנה, אבל אתה יכול לשחרר מצד חוקרים מוסדיים, ציבור וכך הלאה. משוחרר חומר על פני כל השנה, עזוב רגע את הנושא של ועדות חקירה. יש מנגנון שמשחרר. בנושא של ביטחון, אני מנחה את הצוות בשגרה. לא מיניתי את הצוות הזה לעניין הזה, אלא מה? כאמור, לפני שנה התחיל התהליך, וביקשו מהצוות שנמצא בארכיון, הוא שם והחומר שם- - - היו"ר מיכאל איתן: מי ביקש? צביה גרוס: שר הביטחון. אביתר בן צדף: בעקבות דוח מבקר המדינה קבע שיש בעיות בחשיפת החומר של ארכיון צה"ל. צביה גרוס: זו היתה יוזמה שלנו. יצחק לוי: זה היה בעקבות זה שראו ש-30 שנה מתקרבות. צביה גרוס: זה בדיוק כך. היו"ר מיכאל איתן: מה שאומר חבר הכנסת לוי, כשהתקרב המועד, מישהו התעורר ואמר: חבר'ה, צריכים להיערך. אביתר בן צדף: יש צוות קבוע שבודק, וזה בעקבות דוח מבקר המדינה. היו"ר מיכאל איתן: אני מבקש לא להפריע. רון וייסברג: כשהיה הדיון אצל שר הביטחון, ביקשו מהצוות שיעבור על החומר, כאמור יש היקף נרחב מאוד של חומר. אני אישית, במלחמת יום הכיפורים הייתי בכיתה ה"א. אמרו: תסתכלו ותגידו מה יש בחומר הזה, תתנו התרשמות כללית. היו"ר מיכאל איתן: מי אמר לצוות לעשות את זה? רון וייסברג: משרד הביטחון. צביה גרוס: שר הביטחון. זה עלה עד שר הביטחון. היו"ר מיכאל איתן: שר הביטחון באופן אישי הלך לצוות ואמר לו לעשות זאת? צביה גרוס: היה דיון אצלו. היו"ר מיכאל איתן: הוא הזמין את הצוות אליו ללשכה ואמר להם לבדוק? רון וייסברג: היתה שם מנהלת הארכיון, אני הייתי שם, ראש מלמ"ב. היו"ר מיכאל איתן: זה היה בהשתתפות שר הביטחון עצמו? רון וייסברג: היה דיון אצל השר, כשהוצגה כל הבעיה. מה שעשה הצוות זה לא מתוך סמכות, שהוא סגר והוא פתח, הוא לא עשה את זה בכלל, הוא גם עוד לא מוסמך לכלום, כי הרי לא נקבע מי עושה ומה עושה, הרי יש הצעת חוק. הצוות עבר על החומרים במשך כמה חודשים, ושם, איזה מסמך שמנסה להסביר מה הן הבעיות בחומרים. יש בחומרים האלה בעיות ביטחון, ועליהם אני יכול לתת כמה משפטים כלליים. יש בפירוש בעיות ביטחון. צריך לזכור שדוח ועדת אגרנט הוא שישה כרכים. בהתחלה כולם היו חסויים, היה מה שפורסם בבלמ"ס והיו הסודיים. ואחר כך, באמצע שנות ה-90, ב-1994 או 1995 התקבלה החלטה, ורובם נפתחו כבר אז. אחרי כל הבדיקה הזאת של הצוות, וזו לא תשובה פורמלית, כי עוד לא נקבע המנגנון, אני אומר על הדוחות עצמם, יישאר כ-1% אם אותו מנגנון יקבל את ההמלצה. זאת אומרת, כל דוחות ועדת אגרנט, ששת הכרכים, אולי יישאר מהם 1%. יצחק לוי: האחוז הזה הוא רק מטעמי ביטחון? רון וייסברג: רק מטעמי ביטחון. היו"ר מיכאל איתן: אלה רק הדוחות? דלית דרור: יש פרוטוקולים, יש חומרים נלווים, יש מוצגים. רון וייסברג: אני מדגיש את הדוח, כי האזרח רוצה לקרוא את הדוח. צריך להבין שאותו מנגנון, מה שייקבע, בסופו של דבר, יצטרך לדון בסגירה של אחוז אחד מהחומרים. צריך להבין ש-99% מהחומר, גם המחמירים ביותר מציעים לפתוח. הצוות הזה, כאמור, עבר על החומרים, והצוות רשם עוד דברים. לא בסמכותי להגן עליהם, אני רק מציין, כי כבר שאלתם, אולי גופים אחרים רוצים לציין את זה. יש הרבה דברים אחרים, למשל, ביחסי חוץ של מדינת ישראל, למשל בצנעת הפרט. היו"ר מיכאל איתן: עד עכשיו הסכמתי אתך, לכן לא קטעתי אותך. ביטחון המדינה – ביטחון המדינה. אני רוצה לדעת מי החליט, על-פי איזה קריטריונים, מה זה צנעת הפרט. מי זה המומחה שלכם לענייני צנעת הפרט? רון וייסברג: קודם כול, עוד לא הוחלט כלום. היו"ר מיכאל איתן: אדוני, הם עברו על הדוח. הדוח עצמו, שישה כרכים, עברו עליו רק בהיבטים ביטחוניים, ומצאו 1% שעדיין פוגע בביטחון המדינה, ואמרו שאת זה לא נפרסם גם היום. רון וייסברג: לגבי הדוח, זה המצב. היו"ר מיכאל איתן: מדוע אי אפשר לתת את הדוח כולו לבדיקת הצנזור, ושהצנזור יעשה את עבודתו. רון וייסברג: אם אתה שואל אותי רק על הדוח, במנותק מכלל החומר שעמד בפני הוועדה, יכול להיות שהתשובה היא כן. היו"ר מיכאל איתן: אנחנו הרי מדינה עניית תקציבים, וצה"ל צריך להקצות משאבים לטובת פעילויות רבות וחשובות למען ביטחון המדינה, מדוע לצה"ל יש צנזור שהוא קצין בכיר, ותפקידו לבדוק דברים, האם הם ראויים לפרסום, כן או לא, בגלל שיקולים של ביטחון המדינה. מדוע לא לוקחים את אותם שישה כרכים, מביאים לצנזור, אומרים לו: אדוני, לפי החוק, הגורם הקובע זה הצנזור, תעשה עבודתך, אלא מקימים צוות אחר שיעשה את העבודה, ואחרי שהצוות הזה יגמור, אנחנו נביא את זה לצנזור. למה? צביה גרוס: כי הממשלה לא מגישה חומר לצנזורה. חוקתית, זה ממש יורד לשורש עניין מאוד חשוב. היו"ר מיכאל איתן: הממשלה הגישה לצוות לעשות צנזורה מה מתאים ומה לא מתאים? צביה גרוס: לא, היא תחליט. הצוות לא יחליט. היו"ר מיכאל איתן: הצוות הזה יחליט. מי זה הממשלה? הממשלה תקרא שישה כרכים של ועדת אגרנט? צביה גרוס: לא צריך לקרוא שישה כרכים. זה נוגע להנחיות המשפטיות, ועוד לא נתנו, כי כמו שאמר ראש מחב"מ, זו היתה סריקה ראשונה של החומר. כשיוחלט על המנגנון, כל מה שיצטרך אותו צוות, אותם המחליטים, כל מה שהולך לפרסום, הממשלה לא צריכה להיכנס לזה. דרך אגב, רק בגלל העובדה, שלפי חוק ועדות חקירה זה נכלל כחלק מהגדרת הדוח, זה נכנס בכלל למטרייה. אחרת, בכלל היה חל על זה חוק הארכיונים. למה אנחנו עוסקים בכלל בפרוטוקולים, הרי בדוח אמרנו שאין בכלל בעיה? הבעיה היא בעיה הגדרתית בחוק ועדות חקירה. חוק ועדות חקירה מגדיר, כדוח שמדבר על חיסיון או פרסום, את כל המכלול, ולכן יוצא שפרוטוקולים ועדויות פנימיות ומוצגים הופכים להיות בעניין. היו"ר מיכאל איתן: גברתי, אני שואל שאלה פשוטה, אני לא רוצה לשמוע עכשיו כל מיני דברים אחרים. מונה צוות לעשות את עבודת הצנזור- - - דלית דרור: לעשות מיון ראשוני של החומר, זה לא עבודת הצנזור. צביה גרוס: יש עוד הרבה דברים בארכיון צה"ל. היו"ר מיכאל איתן: התעוררה בעיה אצל שר הביטחון, בלשכה. ישבו ודיברו וראו שעוד מעט 30 שנה עוברות, ונצטרך לפרסם, בגלל החלטת ועדת אגרנט, דוח של שישה כרכים וחומרים נלווים. עכשיו איננו מדברים על החומרים הנלווים, נעזוב אותם לרגע. האם באותה ישיבה אנחנו מחליטים שהצוות בארכיון צה"ל יעשה ביקורת מה אפשר לפרסם ומה לא? מה החליטו בישיבה הזאת. רון וייסברג: בסך הכול, מה שהתבקש הצוות הזה לעשות, לתת חוות דעת ראשונית ולהסביר מה הבעיות שיש בחומרים, לא כהחלטה, לא כקביעה. רשף חן: לראות אם יש בעיה או אין בעיה, והתשובה שיש בעיה. היו"ר מיכאל איתן: הכול נשמע טוב, אבל אני שואל אותך, רון וייסברג, נגיד שאני עכשיו איש הצוות. ראש ארכיון צה"ל אוסף את הצוות ואומר: אני בא מלשכת שר הביטחון, צריך לפרסם, וצריך לבדוק מה לפרסם ומה לא. הוא אומר לי: תיקח מכרך 1 עד 2 , משה מ-3 עד 4, וחיים מ-5 עד 6. אני מבקש הנחיות. אם יש טעות כתיב, אני צריך לדווח? אם יש ענייני ביטחון המדינה אני צריך לדווח? אם יש משהו שפוגע בדרג הפוליטי? מותר לי לדעת איזה קריטריונים נתנו לי, כבודק? רשף חן: הם אנשים אינטליגנטיים, הם יודעים לקרוא את החוק. היו"ר מיכאל איתן: אתה עונה במקומם? שיגידו את זה, אני אשמח לשמוע. יצחק לוי: השאלה שלך היא שאלה מאוד מצומצמת. משה מוסק: יש צוות קבוע שעושה סריקה של החומר ומחליט מה לחשוף ומה לא לחשוף. היו"ר מיכאל איתן: לפי איזה קריטריונים? משה מוסק: יש רשימה ארוכה של דברים. אבנר פינצ'וק: הם מסרבים לגלות את זה. יצחק לוי: על כל חומר צריך שיהיה כתוב. היו"ר מיכאל איתן: על כל חומר אני לא יכול לתפוס, אני לא יכול להבין מה קורה בכל מיני חומרים, לכן אני מתמקד כאן. משה מוסק: הם עובדים לפי הקריטריונים של חוק הארכיונים, יש דברים ברורים וצוות קבוע שעובד כבר עשרות שנים, והוא פותח חומר לציבור. אם הצוות הזה מיומן לעבודה שלו, ועד עכשיו אין כמעט בעיות בהחלטות שלו, למה הצוות הזה לא מוסמך להחליט גם לגבי ועדת אגרנט? היו"ר מיכאל איתן: האם מישהו אמר שהוא לא מוסמך? משה מוסק: למה צריך לבוא לצנזורה? היו"ר מיכאל איתן: אני אסביר לך מה ההבדל, ויש כאן הבדל גדול. מאחר שוועדת אגרנט, יש לה משקל ציבורי שאי אפשר אפילו לשער בחשיבות, יש לכך רגישות יותר רבה מאשר אם הם יפרסמו כעת דוח של משרד החוץ משנת 1950. אנחנו, כוועדה, כגוף שצריך לפקח על עבודת הממשלה ועל עבודת הארכיונים, בגלל שיש בעיה כזאת, ובגלל שרוצים לעשות חוק לדורות, אנחנו רוצים לדעת איך העסק הזה עובד. אנחנו לא מטילים דופי באף אחד. אתה אומר: עד היום עבדו, הכול בסדר, לא היה רעש. אני שואל, לפי איזה קריטריונים? ואני לא מצליח להבין מה אמרו לאיש הזה שאמרו לו: הולכים לפרסם את דוח ועדת אגרנט. משה מוסק: יש שני קריטריונים: ביטחון המדינה וצנעת הפרט. היו"ר מיכאל איתן: שיגיד לי את זה, אבל הוא לא אומר את זה. אביתר בן צדף: יש תשובה בדוח מבקר המדינה מה הקריטריונים שהם עובדים לפיהם, והוא מבקר את המנדט שנתנו לצוות הזה. דלית דרור: בגנזך המדינה יש קריטריונים שכתובים בסעיף 10. היו"ר מיכאל איתן: אני לא מדבר על גנזך המדינה. דלית דרור: הוא מדבר על גנזך המדינה. היו"ר מיכאל איתן: אל תסחבו אותי לשם. רון וייסברג: אמרתי לחבר הכנסת שזה כמו הפולנייה, שמתווכחת עם בעלה. היא שואלת אותו שאלה, עונה במקומו, ואומרת לו שהוא שקרן. לגבי הארכיון, הצוות הזה לגבי ועדת אגרנט עוד לא החליט כלום, לא נעשה שום דבר. רון וייסברג: הצוות הזה, כפי שנאמר כאן, הוא צוות שעושה את זה שנים רבות, בחומרים דומים, לא בוועדת אגרנט דווקא, הוא עובד על-פי מסמך שנקרא "מסמך הצירים". יש שם רשימת נושאים שעל-פיהם, או לאורם, פותחים או לא פותחים חומרים. זה מסמך שמאושר, הוא חלק מחוק הארכיונים, וכך הם עובדים. אל תתפוס אותי במילה. אבנר פינצ'וק: הקריטריונים עצמם סודיים. היו"ר מיכאל איתן: האם אפשר לראות את המסמך הזה? רון וייסברג: אני לא יודע לענות על זה. אני מנסה לתת לכם תשובות מהידע שלי בשם ארכיון צה"ל. אני לא יודע, אולי כן. גלעד לבנה: המסמך הזה מסווג. היו"ר מיכאל איתן: רבותי, אתם רואים שבעיה גוררת בעיה, ושאלה גוררת שאלה. אני כרגע לא אגע בשאלה הזאת, אבל אני מבקש מאפרת רוזן שתרשום את השאלה הזאת בסוגיה של פרסום הקריטריונים של האנשים שעוסקים בחשיפת חומר לציבור. זו סוגיה שנטפל בה, לא כרגע, ואני מבקש שתפני את תשומת לבי. דלית דרור: סעיף 6 לחוק חופש המידע קובע שההנחיות, שרשות מינהלית עובדת לפיהן, צריכות להיות מפורסמות, אלא אם כן, בהנחיות עצמן, מתקיימות העילות, למשל, ביטחון המדינה. היו"ר מיכאל איתן: אני מבקש לישיבה הבאה, מעורכת-הדין צביה גרוס, לתת לנו כאן תשובה, האם בפרסום של הקריטריונים של מסמך הצירים, האם יש בזה פגיעה בביטחון המדינה. צביה גרוס: אולי אפשר חלקים מזה. דלית דרור: לפי החוק, אם אפשר לתת מידע חלקי, צריך למיין ולתת חלק מהקריטריונים. יש קריטריון אחד או שניים שאי אפשר לתת. אבנר פינצ'וק: אני לא חולק על זה שיש נושאים ופרשיות שראוי לשמור אותם בחיסיון, אבל את הדיון איך קובעים מה סודי ומה לא, את זה אי אפשר להסתיר. היו"ר מיכאל איתן: אני לא רוצה לקיים את הדיון בכלל, לישיבה הבאה אני רוצה תשובה לשאלה אם כן או לא. אני אשמע מה שהם אומרים, אחר כך אני אחשוב, אולי גם לא בפורום כזה, אולי נחשוב על פורום של ועדת משנה. ראשית כול, דבר אחד צריך להיות לי ברור, שלגבי השאלה, אם זה סודי או לא סודי, את זה ודאי אני חייב לדעת. אבנר פינצ'וק: קיבלתי תשובה שזה סודי. גלעד לבנה: אני אחראי על מחלקת חשיפה בגנזך המדינה. אני מכיר ואני יכול להגיד לך, שאנחנו עובדים לפי קריטריונים שאושרו על-ידי ועדת שרים לענייני חשיפה, שבראשה יושב שר המשפטים, והקריטריונים האלה חסויים. בעבר ניסינו לברר את הנקודה הזאת. זה אומנם בדרגת שמור, ובארכיון צה"ל זה בדרגת סודי. בארה"ב הקריטריונים חשופים לציבור, אתה יכול לדעת מה הקריטריונים. היו"ר מיכאל איתן: ההערה שלך גרמה לי, שאני אבקש גם לגבי המסמך של גנזך המדינה, לא רק של ארכיון צה"ל. אני מבין שיש שני מסמכים שונים. גלעד לבנה: הם מאוד דומים. היו"ר מיכאל איתן: אני רוצה תשובה לגבי שניהם. יעל כהן: גנזך המדינה, זה החלטת ממשלה. היו"ר מיכאל איתן: אני מבקש חוות דעת של היועץ המשפטי לממשלה, האם בדין יש חיסיון על הקריטריונים של גנזך המדינה ושל ארכיון צה"ל. הוא יבחן וייתן לי חוות דעת. דלית דרור: יש רשימת נושאים בצו לפי חוק חופש המידע. רשימת נושאים לפי 9(א), שהם מחוץ לתחום החוק. הרשימה עצמה לא התפרסמה מכוח הוראה בחוק. גלעד לבנה: חופש המידע לא חל על ארכיון המדינה. דלית דרור: נכון, לפי סעיף 14. היו"ר מיכאל איתן: אני לא מבקש שום תשובה על-פי חוק חופש המידע, אני מבקש תשובה כיושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט. אני מקיים כאן דיון, אני רוצה לדעת, האם אני זכאי לבקש ולקבל את המידע הזה. צביה גרוס: אתה או הוועדה? היו"ר מיכאל איתן: הוועדה. צביה גרוס: ועדה זה משהו אחר. היו"ר מיכאל איתן: יש כמה רמות של פרסום מידע. חוק חופש המידע חל על אזרחי המדינה כולם, אבל המידע שמקבלים חברי הכנסת הוא ברמה שונה. אני לא רוצה להשתמש כרגע בסמכות הוועדה לקבל מידע על-פי הקבוע בחוק-יסוד: הכנסת. לפי הקבוע בחוק-יסוד: הכנסת, הוועדה יכולה לקבל גם מידע סודי. צביה גרוס: בפורום סגור. היו"ר מיכאל איתן: לא כתוב שם שיש מגבלה, גם של ביטחון המדינה, לגבי קבלת מידע. צביה גרוס: אדוני היושב-ראש, אם תרצה, ודאי תקבל את זה, וגם חבר הכנסת לוי. היו"ר מיכאל איתן: יש ישיבת ועדה, אני לא רוצה לקבל מידע סודי. בשום פנים ואופן אני לא רוצה מידע סודי. נגיד שאני בוועדת העבודה והרווחה, ואנחנו דנים בעניינים של הביטוח הלאומי, יש חומר מסוים שאדם לא זכאי לקבל לפי חוק חופש המידע, אבל כשמופיע פקיד של הביטוח הלאומי, הוא נותן עדות בפני הוועדה והפרוטוקול פתוח, וזה יוצא החוצה, לא לפי חוק חופש המידע. האם הפקיד יכול להגיד שמאחר שלפי חוק חופש המידע הוא לא מחויב לתת את המידע, לכן הוא כאן, בעת מסירת העדות שלו בוועדת העבודה והרווחה, לא יענה לשאלה, כי הוא מוסר מידע לכלל הציבור. זאת שאלה שאין לי תשובה עליה. יצחק לוי: יש אפשרות לתת חיסיון לחלקים מהפרוטוקול שלנו? היו"ר מיכאל איתן: אני לא מדבר על זה. דלית דרור: אפשר, לפי תקנון הכנסת, לסגור דלתיים. צביה גרוס: אם אתה עושה ישיבה סגורה, רק של חברי כנסת, אין בעיה. היו"ר מיכאל איתן: אני מבקש שהיועץ המשפטי לממשלה ייתן את דעתו, גם להבחנה שעשיתי עכשיו, ולקבל תשובה. אם היועץ המשפטי יתייחס לזה, או מי מטעמו, זו סוגיה שקשורה בזה. נגיד שאנחנו קובעים כמה רבדים, יש רובד אחד שמדבר על חופש המידע ומה שאזרח זכאי לקבל, יש רובד שני, מידע שניתן בוועדות כנסת, שאם אזרח היה מבקש, הפקיד היה אומר לו שהוא לא זכאי לקבל את המידע, אבל אותו פקיד לא יכול להגיד לוועדת הכנסת שעל-פי חוק חופש המידע הוא לא ייתן תשובה. יצחק לוי: הוא מדבר על דיון פתוח, שאחר כך מתפרסם בפרוטוקול, אבל אתה יכול לסגור ישיבות. היו"ר מיכאל איתן: חבר הכנסת לוי, אני עושה את ההבחנה, כי אני לא דואג לעצמי, אני רוצה לדאוג לציבור. זאת אומרת, העיניים שלי אומרות שאם בארצות-הברית אומרים שיש קריטריונים לפסילה, אבל את הקריטריונים חייבים לפרסם, כדי שהציבור יידע איך מנהלים לו את ענייני המדינה – זכותו של האזרח לדעת מה מפרסמים ומה לא מפרסמים – זה שאני אדע, זה יספק את הסקרנות הטבעית שלי, אבל אני חושב שאולי כל הציבור צריך לדעת. יצחק לוי: יש לך שתי מטרות: דבר ראשון, אתה צריך לדעת לשם חקיקת החוק, אתה צריך לדעת כדי לראות מה אתה כותב בחוק. דבר שני, אתה יכול ליזום דיון מדוע הקריטריונים חסויים. בנפרד, ללא קשר לחוק. היו"ר מיכאל איתן: בדיוק לזה התכוונתי. זו סוגיה שעומדת בפני עצמה, זה לא קשור לעניין הזה. יצחק לוי: חוץ מזה, אתה צריך מידע בשביל לחוקק את החוק. צביה גרוס: אמרת שנעשה את זה בדיון נפרד. היו"ר מיכאל איתן: התחלתי בזה שזו סוגיה שעומדת בפני עצמה. נחזור לענייננו. הצוות הזה, על-פי אותו מסמך, שמבצע עבודתו כרגיל, אמרו לו להכין כבר עכשיו. כבר אני אומר לך שזה פוסל את התוצאות. רון וייסברג: אין תוצאות של כלום. היו"ר מיכאל איתן: אני מבין אותך, תן לי להתקדם אתך, אתה תגיד לי: תשמע, עוד לא החלטנו, עוד לא עשינו, שום דבר לא קרה. אני רק אומר מלכתחילה, כדי שתבין את הראש שלי, ואולי נגיע לעמק השווה, והראש שלי אומר, שכאשר הייתי נותן את מסמך הצירים, הייתי אומר לצוות: עם זה אתם עובדים כל הזמן, אבל כאן יש רגישות מיוחדת, אל תפעלו כפי שאתם פועלים כרגיל, אלא תהיו יותר ליברליים במובן הזה שיש כאן אינטרס יותר גדול. צביה גרוס: נגיע לשלב הזה, עוד לא הגענו אליו. היו"ר מיכאל איתן: אתם לא יכולים להגיע, אם את עבודת הסינון הרגילה עשו לפי קריטריונים- - - דלית דרור: אין לך בעיה עם מה שהם משחררים, זה מיון ראשוני. צביה גרוס: צריך לדבר על מה שלא, לא מה שכן. נגיע לשלב הזה. תמיד אפשר לצמצם. רון וייסברג: התרעתי מראש, שאני נכנס לנישה לא שלי, אלא פשוט מנהלת הארכיון לא נמצאת, אז אני אומר מדבר ממה שאני יודע. אף אחד לא אמר שאמרו להם לעבוד לפי מסמך הצירים. שאלת שאלת ביניים שאמרה, איך הם עובדים בכלל בארכיון, והסברתי שיש מסמך צירים. איך הם יסתכלו על החומרים האלה? אני מניח, בראייה רחבה, וזכות הציבור, וכל הדברים הרגילים. זה לא זר להם, כך הם נוהגים. הם נתנו כאמור סקירה כללית, שהיתה צריכה לתת אינדיקציה כללית מה יש בחומרים, איזה סוגי רגישויות. בנושא ביטחון, אני יכול להגיד, ורק לזה אני רוצה להתייחס, השאר זה לא במנדט שלי. אם יש דעות משפטיות, יש שם משפטנים. אם יש שם השלכות של צנעת הפרט, אני יודע על מה הם מדברים, גם זה לא בעיה שלי, אני לא רוצה להיכנס לזה בכלל, אני רק אומר – אתה רוצה שאני אסתיר את הידע האישי שיש לי, אני לא מתכוון להסתיר אותו – שכאשר הצוות הציג את הממצאים, בדיונים שאני השתתפתי, הם העלו גם את הדברים האחרים, צריך לדעת שהם קיימים. אני לא עומד בפיתוי של לא להגיד את זה, רק כדי לתת קצת כיוון, זה לא בהכרח מה אמר אריק שרון על גורודיש או להפך, צריך להבין שהיו שם מאות עדים. זה דיבר על פלוני, ההוא הזכיר את אשתו של אלמוני. מה שאני אומר, הכול קיים, וצריך להביא את זה בחשבון. אני חוזר לביטחון. שאלת אם אני יודע לנתק בין הדוחות, שאלת על הפרוטוקולים והמוצגים. אם צריך לנתק או לא, זו לא בעיה שלי. יש כאן כנראה הסתכלות משפטית כוללת, כי זה, בסוף, חומר ועדת חקירה, וכנראה שצריך לייצר מנגנון שיטפל בכל החומר, ובזה אני עוזב גם את הקטע הזה. היו"ר מיכאל איתן: לא הבנתי, תחזור על הקטע האחרון. רון וייסברג: שאלת אותי, האם יש לי בעיה שהצנזורית תיקח את אותו אחוז ותיתן חוות דעת. אין לי בעיה עם הצנזורית באופן בסיסי, אלא שפה כל ההתייחסות המשפטית מסתכלת על כלל החומר שעמד בפני ועדת החקירה, ושנמצא בארכיון צה"ל, ומציעה לתת מנגנון שלם, אבל גם לזה אני לא מוסמך כי אני לא משפטן ולא נכנס לנישה הזאת. היו"ר מיכאל איתן: אני מצטער, שוב לא הבנתי. צביה גרוס: שאלת אותו קודם, האם הצנזורית היתה יכולה לעשות את העבודה, והוא אמר שהוא לא מוסמך לענות לך על זה. רון וייסברג: זה לא מפריע לי, אבל כנראה המטרייה פה יותר רחבה. היו"ר מיכאל איתן: לגבי נושא הביטחון, אתה לא מביע דעה אם הצנזור יכול או לא, אתה רק אומר שעל החומר יהיו שיקולים נוספים, שהם צנעת הפרט, שיהיו קשורים ברצון של הצוות או של הגורמים הצבאיים להחליט שאת זה לא יפרסמו. רון וייסברג: אף אחד לא קבע שאלה גורמים צבאיים. היו"ר מיכאל איתן: זה לא ארכיון צה"ל? אביתר בן צדף: ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון. היו"ר מיכאל איתן: מערכת הביטחון. נסכם כדי שנוכל להתקדם. הגענו למסקנה שיש שני קריטריונים שעל-פיהם יעברו גם על הדוח וגם על החומרים, ואין הבחנה. קריטריון אחד הוא ביטחון המדינה- - - צביה גרוס: ויחסי חוץ. היו"ר מיכאל איתן: הקריטריון השני הוא צנעת הפרט, ואין יותר קריטריונים נוספים. דלית דרור: זה המצב לפי חוק הארכיונים, לא לפי חוק ועדות חקירה. היו"ר מיכאל איתן: דיברתי עם רון וייסברג. יצחק לוי: הוא לא יודע להגיד לך. היו"ר מיכאל איתן: שיגיד לי שהוא לא יודע. יצחק לוי: הוא אמר שהוא לא יודע להגיד. היו"ר מיכאל איתן: מי יודע? יצחק לוי: כל אלה שיושבים פה. היו"ר מיכאל איתן: אני רוצה אחד שיקום ויגיד. דלית דרור: הוא אומר שהיה מיון ראשוני. אין לך בעיה עם מה שהם שחררו. מה שהם עוד לא שחררו, על זה עוד יהיו דיונים. היו"ר מיכאל איתן: אני רוצה לדעת על מה יהיו הדיונים. דלית דרור: אם אתה שואל מהם הקריטריונים, הקריטריונים קבועים כיום בחוק ועדת חקירה, בסעיף 20(א), שהוא יותר רחב מסעיף 10(ג) לחוק הארכיונים. הם קובעים שאפשר לא לפרסם אם הדבר דרוש לשם שמירה על ביטחון המדינה, על יחסי החוץ של המדינה, על עניין כלכלי חיוני של המדינה, על דרכי פעולה חסויות של משטרת ישראל, והגנה על המוסר. זה מה שקובע היום החוק. בעוד שבחוק הארכיונים כתוב: ביטחון ויחסי חוץ או הגנה על- - - היו"ר מיכאל איתן: את קוראת מהמקום הלא נכון. את מדברת על פרסום מיידי ועל איסור מיידי. את לא קוראת את המשפט הראשון: "ועדת חקירה תפרסם ברבים את הדין-וחשבון שלה". את זה לא קראת. דלית דרור: אלה הן אמות המידה שוועדת חקירה מחליטה אם לפרסם או לא לפרסם. מה שקורה אחרי שתם הזמן, יש לנו לקונה. השאלה אם אנחנו מחוקקים, שזה מה שאנחנו רוצים לעשות, או שאנחנו עובדים בדרך פרשנית. אם אנחנו עובדים בדרך פרשנית, איך ממלאים את הלקונה? היו"ר מיכאל איתן: מה את רוצה שיהיה כתוב בחוק? יצחק לוי: את רוצה אותם קריטריונים או אחרים? דלית דרור: זה כתוב בהצעת החוק שלנו. בהצעת החוק שלנו, הרשימה היא פתוחה. אתם לא מקבלים את זה שהרשימה פתוחה, נדבר על זה. אנחנו מדברים בהצעת החוק על טעמים של פגיעה בביטחון המדינה, יחסי החוץ, פגיעה בפרטיות או טעמים אחרים. היו"ר מיכאל איתן: אנחנו לא מסכימים. אנחנו מדברים על השאלה, האם אתם מסכימים, במקרה הפרטי ובמקרה הכללי, שיהיה כתוב: טעמים של ביטחון המדינה וצנעת הפרט? משה מוסק: זה חייב להיות לפי חוק. היו"ר מיכאל איתן: אתה לא קובע, אבל הם הבעלבתים, לא אתה. דלית דרור: אנחנו לא יודעים איזה ועדות חקירה יהיו בעתיד. משה מוסק: אסור לי להסתייג מההחלטה שלהם? יש חוק, ואנחנו אמורים לשמור על חוק הארכיונים. היו"ר מיכאל איתן: אני אתך, אבל הם לא מסכימים. משה מוסק: הם לא מסכימים, זו בעיה שלהם. דלית דרור: לפי עיקרון הערבות המשותפת של הממשלה, כל גורמי הממשלה מחויבים להחלטת ממשלה. לגופו של עניין, גם בחוק הארכיונים כתוב: ביטחון המדינה או יחסי חוץ. אבנר פינצ'וק: בחוק חופש המידע אפשר היה ליצור איזונים. הבית הזה חוקק לפני שבע שנים את חוק חופש המידע. חוק חופש המידע, קודם כול מצהיר על זכות שהיתה קיימת לדעת, אבל הוא סייג את זה, הוא קבע מנגנונים וקבע איזונים, והיום יש התדיינויות לפי חוק חופש המידע, וזה לא שהכול פרוץ. משה מוסק: אדוני היושב-ראש, יש לי הסתייגות מדבר אחד שאמרת. אסור לשנות את הפרמטרים שלפיהם בודקים את החומר. אי אפשר לנהוג לפנים משורת הדין לגבי ועדת אגרנט. או שעובדים לפי פרמטרים מסוימים או שתשנה אותם. היו"ר מיכאל איתן: אתה טועה. חבר הכנסת חן אמר מקודם, בצדק, שיש הבדל בין העבודה השוטפת שלכם לבין ועדת חקירה. זה לא העבודה השוטפת שלכם. משה מוסק: אני לא תופס את ההבדל. יצחק לוי: יש הבדל גדול. ועדת חקירה היא תמיד סביב בעיה לאומית גדולה. משה מוסק: גם החומר בגנזך צה"ל הוא עם בעיות לאומיות. היו"ר מיכאל איתן: חלק כן וחלק לא. נגיד שיש סיר עם המון ירקות, יש סיר אחד שיש בו רק כרוביות, גם כרובית זה חלק מהירקות, אבל מאחר שיש כאן כרובית, אולי אני מטפל בו בצורה שונה. אז אני נותן הוראות אחרות להתעסק עם הסלט, ואחרות, רק בכרובית. אותו דבר כאן. אתה עושה את עבודתך השוטפת, יש בה כל מיני דברים, יש בה דברים חשובים מאוד, יש בה דברים פחות חשובים, אבל אתה עובד לפי קריטריונים שצריכים לחול על עבודה שוטפת. כאן אנחנו דנים בוועדות חקירה, שהן זן מיוחד של מידע, גם בצורת איסופו וגם מבחינת הרגישות הציבורית שנוגעת לו. אנחנו עובדים עם הקריטריונים שלך, כי מדובר בירקות, אבל אנחנו רוצים לעשות איזון עדין ולקבוע סט שונה, שלא יחול עליך, אלא לגבי המקרים האלה, והסט השונה מדבר על ועדות חקירה ממלכתיות לאחר 30 שנה – אלה שני הקריטריונים שצריך לזכור – כאשר אנחנו צריכים למצוא איזון בין החשיבות הציבורית לבין שמירה על האינטרסים של אי הפרסום. יצחק לוי: אתה רוצה לקבוע בחוק הוראות לוועדת אגרנט בנפרד? היו"ר מיכאל איתן: אני לא בטוח. דלית דרור: קשה לנו לחזות בעתיד את כל הוועדות, את כל הרגישויות ואת כל העליות שיהיו, לכן תתמקד במנגנון, תעגן את המנגנון. יצחק לוי: בשביל לקבוע את המנגנון צריך לדעת קודם מה העילות. היו"ר מיכאל איתן: מה שהעלה חבר הכנסת לוי בשאלה, ועניתי לו, אני חושב מחשבה שנייה בקול רם. בכל אופן ועדת אגרנט זו לא עוד ועדת חקירה, אולי אנחנו צריכים לשקול למצוא הסדרים מסוימים, אני לא מדבר כרגע על חקיקת חוק, לעבור את העניין של ועדת אגרנט כוועדת אגרנט, ולחשוב בניחותא לגבי כל השאר, כי אנחנו גם בסד של זמן, וגם בבעיה, שאני מאחל לעם ישראל, שלא תחזור, לפחות לא ב-100 השנים הקרובות. אביתר בן צדף: אתה מקווה. היו"ר מיכאל איתן: אני מקווה ומתפלל. משה מוסק: אני מבין שהגישה שלך היא ליברלית לגבי הנושא של ועדת אגרנט, שזכות הציבור לדעת, ומה שקורה כאן שיש דווקא החמרה בקריטריונים יותר ממה שיש בחוק הארכיונים. זה עומד בסתירה למה שאתה אומר, ואת זה צריך לשנות. היו"ר מיכאל איתן: למה אני מעלה את השאלה הזאת? אפרופו הגענו לאיזו סוגיה. אני מבין את דלית דרור. דלית דרור אומרת לי שלא מחוקקים חוק לוועדת אגרנט, מחוקקים חוק לדורות, ומאחר שמחוקקים חוק לדורות, צריך לכתוב "מכל מיני טעמים", כי לא יודעים איזה טעמים יהיו. מצד שני, אני מדבר על המקרה הספציפי הזה, ואתם אומרים לי שלגבי ועדת אגרנט מספיק שתיתן קריטריונים של צנעת הפרט וביטחון המדינה, ועם זה אני הולך קדימה. אולי נפתור קודם כול את הבעיות האלה, ונחשוב לגבי החוק הכללי, אולי יש לכם רעיון יצירתי. צביה גרוס: ראשית, אני מסכימה עם מה שדלית דרור אמרה ומה שאומר בשקט אחד מהיועצים המשותפים לממשלה ולצבא. כשאנחנו מדברים על חוק לדורות, החוק גם קבע מספר עילות שאותן מותר להביא בחשבון לעת כתיבת הדוח, ויכול להיות שאותן עילות יהיו רלוונטיות גם בתום התקופה של עשר שנים, 20 שנים או 30 שנים, אם הנושא כלכלי, אם הנושא הוא שלומו של אדם וכן הלאה. עם זאת, אני מבינה את הקושי שלך בקשר לוועדת אגרנט. לא הייתי עושה שני סעיפי חוק. יכול להיות שמה שאפשר לעשות זה, פעם אחת לקבוע את העילות הרחבות שמתאימות באופן גנרי לוועדות חקירה מסוגים שונים, בנושאים כלכליים או בנושאים ביטחוניים אחרים, לא ביטחון המדינה, אלא חקירה על-ידי משטרת ישראל וכן הלאה, ואולי להוסיף משהו שיהיה קו מנחה, או בצורה של תקנות, משהו שיתייחס ספציפית, שאפשר להסמיך את הממשלה לקבוע בתקנות לגבי ועדה. אבנר פינצ'וק: באישור ועדת החוקה כמובן. צביה גרוס: עם זאת, הנושא של שלומו של אדם, אני לא זוכרת אם זה מופיע כרגע בניסוח, זה נראה לי דבר שלא הייתי מוותרת עליו, גם בנושא ועדת אגרנט. היו"ר מיכאל איתן: נכון, גם אני חושב כך. אבי ויינברג: אני רוצה להציע לגבי העילות. דיברתם על ביטחון המדינה, אני כבר רוצה לעדכן את זה, למרות שזה לעתיד. כיוון שהצנזור, שכולכם מסכימים שהוא עובד נכון, עובד לפי קריטריון של ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, וכבר 16 שנה הוא עושה את זה, אני לא חושב שיש סיבה לא לכלול את זה בחוק. צביה גרוס: לא צריך לכתוב את זה בחוק, זו הפרשנות. אבי ויינברג: אפשר לכתוב את זה בחוק, ואז את לא צריכה להעביר לצנזור ישירות, כי הקריטריון כבר קיים. הדבר השני, הפגיעה בפרטיות. בהחלט ראוי, ודווקא בעניין הזה צודקים נציגי מערכת הביטחון, אבל אפשר להחליט, שאפשר למנוע פרסום מטעמים של פגיעה בפרטיות, אבל זאת לאחר שנשקל מול זה העניין הציבורי בפרסום החומר. היו"ר מיכאל איתן: רבותי, יש כאן ערך נוסף שעלה, והוא ראוי להגנה. דובר כאן על שלומו של אדם. אבי ויינברג: שלומו של אדם או הגנת פרטיותו, אפשר לקרוא לזה כך, תוך שקילה של האינטרס הציבורי שעומד מולו. יצחק לוי: שלומו של אדם זה פיקוח נפש? דלית דרור: כן. היו"ר מיכאל איתן: או שלילת חירותו. אם הוא במקום זר, יאסרו אותו. אבי ויינברג: זה בדיוק המקרה שמחליטים שהשיקול הציבורי לא עונה על זה. רחל סטבייצקי: אני מתלבטת לגבי העדויות. כיוון שמדובר פה על עדויות של אנשים, מה קורה אם מבחינה ביטחונית יורידו חלק גדול מעדות מסוימת, עדיין אין מדובר על צנעת הפרט בעדות שנשארת, אבל היא מטעה. כלומר, הגילוי שלה יטעה. זכותו של אדם להגיד שאתם, בקטע המסוים הזה, מטעים, לא אמרתי את זה, אמרתי עוד דברים, שבגלל ביטחון המדינה אי אפשר לגלות. מה עושים עם זה? בגלל זה השארנו "טעמים אחרים". היו"ר מיכאל איתן: בכלל לא תשימו אותו. אבי ויינברג: "בטעמים אחרים" אפשר להגיד כל דבר. היו"ר מיכאל איתן: הטיעון שלך מחזק אותי למחוק את הביטוי "טעמים אחרים". יצחק לוי: את אומרת שנשאל את האדם אם הוא מסכים. רחל סטבייצקי: יש פה איזון בין האדם לבין הטעיית הציבור. הציבור יראה רק חלק מהעדות, וזה לא מה שישקף. יצחק לוי: כל דוח שאת לא מפרסמת בשלמותו, יש פה קצת עניין של הטעיית הציבור. היו"ר מיכאל איתן: אין תקדים לרעיון שלך בכל מקום שיש פסילה. למשל, הפרקליטות פסלה פרוטוקול של הכנסת. שמעת על דבר כזה? במדינה דמוקרטית הפרקליטות פסלה פרוטוקולים של ועדת החוקה. היה מזל שלא היה כתוב "טעמים אחרים", אחרת היא היתה פוסלת את כל הפרוטוקול, כך היא פסלה רק חלקים. אם היה כתוב "טעמים אחרים" היא היתה אומרת: פסלנו רק חלק, זה לא טוב, לא יבינו, אז נפסול את הכול. אני מבקש מהצנזורית לומר את דברה. מירי רגב: נכון שלמדינה תהיה הסמכות למנוע פרסום מסיבות שונות: יחסי חוץ, צנעת הפרט וכדומה, וזה לא באחריות הצנזורה. אבל בעניין של קריטריון ביטחון המדינה וחשש סביר לפגיעה בחיי אדם, זו סמכות מתוקף הדין, מתוקף החוק, של הצנזור במדינת ישראל. כך קבע המחוקק. צביה גרוס: לפרסום על-ידי כתבים. מירי רגב: לגבי פרסום של כל דבר שיוצא בסוף לציבור, אם זה כתב עת, אם זה מאמרים, אם זה פרסום בתקשורת. דלית דרור: את לא מצנזרת את הממשלה. מירי רגב: אני לא מצנזרת את המדינה, אבל כשרוצה איש צבא להוציא משהו לפרסום בתקשורת, זה גם לא צריך לבוא לצנזורה לפי מה שאת אומרת, כי זו המדינה. היו"ר מיכאל איתן: מה שדלית דרור אומרת זה נכון. דלית דרור אומרת שהצנזור לא יכול לצנזר את הממשלה. הוא לא יכול לצנזר את הממשלה כשהממשלה מחליטה לפרסם, הוא לא יכול להגיד לה שהיא לא תפרסם. אבל כשהממשלה אומרת שרוצים למנוע פרסום, הוא יכול להגיד שזה לא פוגע בביטחון המדינה. מירי רגב: נכון מאוד. היו"ר מיכאל איתן: זה תפקידו. נוצרים מצבים שהצנזור עומד מול גורמים ממשלתיים, והוא אומר להם שזה לא פוגע בביטחון המדינה, והוא מתיר את זה. זה קורה כאשר הגורמים הממשלתיים משתמשים לשווא בביטחון המדינה על מנת להשתמש- - - צביה גרוס: גורמים ממשלתיים - - - היו"ר מיכאל איתן: אני מבין שאצלך בהגדרה זה לא יכול לקרות לעולם. מה לעשות, לפעמים זה קורה. דלית דרור: זה לא נכון להציב את הצנזור לצנזר את הממשלה, הוא יכול לייעץ לממשלה. זה לא מתקבל על הדעת להציב אותו מעל הממשלה. היו"ר מיכאל איתן: ועוד איך הוא יהיה מעל הממשלה. העניין הזה דורש ליבון. דלית דרור: תשים פיקוח פרלמנטרי, תשים שופט, אבל אל תשים את הצנזור. היו"ר מיכאל איתן: אני מתפלא על העמדה שלך, דלית דרור. אם בא משרד החקלאות ואומר שאסור לפרסם ש-100 ק"ג תפוחי-אדמה נשלחו ללשכת השר על מנת לעשות שם צ'יפס לצוות-- צביה גרוס: לא נכון להביא דוגמאות כאלה. היו"ר מיכאל איתן: --ובא שר החקלאות, מרים טלפון לשר הביטחון ואומר לו: השתגעת, החבר'ה שלנו מהמרכז עשו חפלה, תעצור את זה. מרים טלפון שר הביטחון לצנזור, ואומר: תעצור את זה. את רוצה להגיד לי שלצנזור אין סמכות להגיד שהוא קובע שזה לא פוגע בביטחון המדינה? הוא עומד מול הממשלה. מירי רגב: מתוקף חוק, יש לי עצמאות בשיקול דעת. אביתר בן צדף: לא מתוקף חוק, מתוך חוות דעת של הפרקליט הצבאי הראשי. מירי רגב: עצמאות שיקול הדעת של הצנזור מתחייבת כדי למלא את תפקידו נכון. דלית דרור: זו חוות-דעת על פי הפסיקה, פסק-דין שניצר. צביה גרוס: דווקא לא נכון לדבר ברמה של החלטות ממשלה. היו"ר מיכאל איתן: אמרתי, שכאשר הממשלה מאשרת פרסום, הוא לא יכול להגיד לה שהיא לא תפרסם. אביתר בן צדף: הוא יכול לייעץ לה לא לפרסם. היו"ר מיכאל איתן: הוא לא יכול להגיד לממשלה שאסור לה לפרסם. צביה גרוס: מאיפה אתה לוקח את ההבחנה הזאת? אני אביא דוגמה שיצאו צווים של ממשלה, והצנזור מצנזר לפי צווים. בתקופה מסוימת נושא העלייה מרוסיה נחשב נושא בעייתי שצריך לצנזר, הממשלה הנחתה את הצנזורה שהנושא הזה הוא נושא רגיש, והיא מבקשת מהצנזורה להפעיל את סמכויותיה ולפקח. הממשלה היתה מוסמכת לעשות זאת או לא? מירי רגב: צו משפט. היו"ר מיכאל איתן: אני אענה לך. הרי הצנזורה נסמכת על תקנות ההגנה לשעת חירום, אבל היא מוגבלת היום בהלכת שניצר. על-פי הלכת שניצר, הצנזור צריך לבדוק האם הפרסום, בוודאות קרובה, יגרום לנזק. לדעתי, שיקול של צנזור סביב הנקודה שהעלית מוביל למסקנה, שאין כאן פגיעה ודאית קרובה בביטחון המדינה. כך, בג"ץ היה מעביר עליו ביקורת אם הוא היה מקבל החלטה. יכול להיות שלממשלה יש אפשרויות אחרות לאסור פרסום ידיעות כאלה ויכול להיות שלא, צריך לחשוב על זה. אני לא משפטן עד כדי כך שאני יכול לשלוף בלי הכנה. בגדול, מתוך ההתעסקות שלי בדברים, אני אומר שיש כאן בעיה, היא לא בפתחו של הצנזור. לצנזור יש ראש קטן וגדול. הוא קטן בזה שתחום הבדיקה שלו מאוד צר, וגדול, בזה שהוא יכול להגיד גם לממשלה שאתם אומרים שזה פוגע בביטחון המדינה, ואני אומר לכם שזה לא פוגע. הוא לא יכול להגיד לממשלה, הפוך, שלא יפרסמו משהו. הוא לא עומד מעל הממשלה. הממשלה רוצה לפרסם, היא תפרסם. אבל כאשר הממשלה אומרת לא לפרסם בגלל ביטחון המדינה, שיקול הדעת הוא שלו, ואז לציבור יש אמון במערכת. תראי לאיזה מצב הגענו היום במדינת ישראל. אף אדם, בשום דמוקרטיה בעולם לא היה מאמין, שדווקא אלה שעומדים בצד הגנת חופש הציבור לדעת, נלחמים לביצור מעמדו של הצנזור. הוועדה שלנו כל הזמן נלחמת שלא יפגעו בצנזור. יצחק לוי: זו לא האנומליה היחידה במדינה היום. היו"ר מיכאל איתן: מישהו היה בא מהמאדים והיה אומר, שמדינת ישראל נלחמת כל הזמן לחיזוק מעמדו של הצנזור, הוא היה בטוח שפה זו מדינה דיקטטורית. צביה גרוס: אני רואה בזה בעיה חוקתית. זה מוזר ולא יאומן. האם אתה מציע שהצנזור ייכנס עכשיו לגנזך המדינה ולארכיון צה"ל, והוא יהיה הגורם שסורק את החומר? יצחק לוי: קודם נשאל את הצנזור אם הוא מעוניין. דלית דרור: אתה מעוניין בצנזור בגלל אמת המידה של בג"ץ, אז את אמת המידה הזאת נכניס לחוק. היו"ר מיכאל איתן: בבקשה. היא לא רוצה. דלית דרור: אבל אתה לא צריך, מערכתית, שהצנזור יעשה את המיון. את אמות המידה של בג"ץ תכניס בדרך אחרת. צביה גרוס: יהיה שלב מסוים שהצנזורה תיכנס פה לפעולה, כמו גם היום. מי היום מפקח על כך שחומרים מהחומר החסוי של דוח אגרנט לא יתפרסמו? הצנזורה. מירי רגב: אני מבקשת להיות חלק מהמנגנון הזה. במנגנון, כשקובעים, זה צריך להיות מנגנון רחב, זה לא צריך להיות הצנזור. אם זה ועדת שרים או שופט או בכל מנגנון שהוא, הצנזורה צריכה להיות חלק מהגורמים. צביה גרוס: חלק מההתייעצות, גם עם הצנזור. יצחק לוי: זה לא יכול להיות במנותק מהצנזור, כי לא יכול להיות שיהיו פה שני גופים. מירי רגב: זה מה שאני אומרת. בהיבטים הביטחוניים, להתייעץ עם הצנזור. היו"ר מיכאל איתן: לא הייתי מציע שזה יהיה חלק מגורמים אחרים. זה צריך להיות התחום הספציפי. התחום הביטחוני צריך לעבור דרך הצנזורה. קריאה: - - - יצחק לוי: יותר דמוקרטי לקחת שלושה קציני צבא? אבנר פינצ'וק: אולי ועדה של שופט ואיש ארכיון המדינה. היו"ר מיכאל איתן: אני פרקטי, אני לא מפחד מביקורת חיצונית, צורנית. נוצרה מסורת במדינת ישראל שהצנזורה הצבאית הפכה להיות מונחית בג"ץ, על-פי הלכת שניצר, ויש לה מעמד עצמאי, אז אני רוצה לחזק אותה. ודווקא העובדה, שקצין בצבא נותן לי אפשרות, כאדם שנאבק על זכויות האזרח מול טיעונים ביטחוניים, זה נותן לי כוח. כשאני מתווכח עם אנשים, אנשים אומרים לי ביטחון המדינה, אני אומר להם: אתם לא סומכים? הצנזור זה קצין צבא שמונה על-ידי הרמטכ"ל- - - מירי רגב: על-ידי שר הביטחון. היו"ר מיכאל איתן: היום יש לנו מוסד כזה, תנו לענייני הביטחון לעבור דרך המוסד הזה. יש ביקורת בג"ץ, בג"ץ מבקר אותו. מי שלא מרוצה, ילך לבג"ץ. אביתר בן צדף: ראית מה עשו לצנזור בפרשת אלדר. אבנר פינצ'וק: זה יחזור אלינו בסופו של דבר כבומרנג, משום שכל הדברים הנכונים שאמרת, ייתכן שהם תלויי נסיבות ותלויי צנזורית זאת או אחרת. עם כל הכבוד לצנזורית היום, אני לא יודע מה יהיה מחר. שלא לדבר על זה, שזה מנגנון שהוא כשלעצמו מתקנות שעת חירום והוא לא דמוקרטי. בוא נחשוב על מנגנון חירום שיאה למדינה דמוקרטית, לא רק צבא, לא רק מערכת פוליטית. היו"ר מיכאל איתן: אני לא אעשה עכשיו את הרפורמה הזאת. דלית דרור: אנחנו מדברים על חקיקה. לקחת היום את הצנזור, שקיים מכוח תקנות הגנה (שעת חירום), ולשים אותו בחוק ועדות חקירה כמנגנון שמבקר החלטת ועדת שרים, זה לא מתקבל על הדעת. אתה רוצה להתייעץ, אפשר. היו"ר מיכאל איתן: תראי לאיזה אבסורד אנחנו מגיעים. את אומרת שאת לא רוצה לשים את הצנזור, שהוא יבקר החלטות ועדת שרים. דלית דרור: נכון, כאן זו הרשות המחוקקת והרשות השופטת שיבקרו את הממשלה. היו"ר מיכאל איתן: את לא רוצה שיבוא הצנזור ויגיד לוועדת השרים שהחלטת החיסיון שלהם אינה פוגעת בביטחון המדינה. את רוצה למנוע מצב שוועדת השרים תשתמש בנימוק הביטחון לשווא. יצחק לוי: לא למנוע מצב, לאפשר מצב. היו"ר מיכאל איתן: זה מה שאת רוצה. דלית דרור: לא. היו"ר מיכאל איתן: את אומרת שאת רוצה שוועדת השרים תחליט שבגלל ביטחון המדינה אי אפשר לפרסם פרשת 100 ק"ג תפוחי אדמה, ואת לא רוצה שלצנזור יהיה מעמד להגיד שזה לא נוגע לביטחון המדינה. דלית דרור: מה שדמגוגי בהצעה הזאת הוא, לקחת את ההצעה של הצנזור ולהגיד, שכל הצעה אחרת פירושה שאני רוצה ששיקולי הביטחון לא יהיו טהורים. היו"ר מיכאל איתן: זה מה שאת רוצה. דלית דרור: לא נכון. אנחנו מדברים על שיקולים ביטחוניים אמיתיים, ואנחנו שואלים את עצמנו איזה מנגנון נכון. צביה גרוס: אני כמערכת הביטחון, זה יכול למצוא חן בעיני מאוד, שהכול יהיה בסמכות הצנזור. היו"ר מיכאל איתן: לא אמרנו "הכול", אמרנו רק שיקולי ביטחון. צביה גרוס: ברור. אני כיועצת משפטית של מערכת הביטחון, זה יכול מאוד למצוא חן בעיני. אני מביעה כאן את דעתי בתור עורכת-דין ויועצת משפטית, ורק במדינת ישראל. אני חולקת עליך בכל הכבוד הראוי, לחלוטין. אני חושבת שמה שאתה רוצה לעשות בכל הנושא הזה, לא נכון. יצחק לוי: את אומרת שלא נכון שרק מוסד הצנזור יקבע בעניינים של ועדת חקירה. היו"ר מיכאל איתן: בענייני ביטחון, אני עובר דרכו, זה בכלל לא קשור לענייני ועדות חקירה. יצחק לוי: נותנים לך ועדות חקירה. היו"ר מיכאל איתן: באותה מידה יעבירו את זה לפרסום, שהם יחליטו. חבר הכנסת לוי, אני אומר שלצנעת הפרט יהיה מנגנון. מה שיחליטו, לפי הקריטריונים. אבל נושא הביטחון, יש מי שיעשה את זה. צביה גרוס: את זה היא תעשה. היו"ר מיכאל איתן: מה ההבדל בין הפרסום הזה לכל פרסום אחר? צביה גרוס: אדוני היושב-ראש, מה שיש בסמכות הצנזורה, מכוח תקנות ההגנה, לא לוקחים ולא מצמצמים, וזה יהיה גם לגבי החומר של אגרנט, שהוחלט לגביו כך או כך. זאת בכלל לא המטרייה. מה שאתה עושה, מבלי משים- - - היו"ר מיכאל איתן: אל תגידי מה אני רוצה, תגידי מה את רוצה. צביה גרוס: אם חבר הכנסת רשף חן אמר פה, שהוא לא מרגיש נוח ש"החתול ישמור על השמנת", שהשרים יחליטו מה ביטחוני ומה צנעת הפרט, נראה לי שאם אתה אומר, וזה הולך קצת בעקבות המלצות ועדת אגרנט, שהחלטה של השרים תהיה המלצה לשופט בדימוס, אני יכולה להבין. היו"ר מיכאל איתן: את מתפרצת לדלת פתוחה, אני מסכים אתך. אני מסכים עם מה שאת אומרת, אני מסכים לגבי הקריטריונים הנוספים. יצחק לוי: היא מדברת על נושא הביטחון. היו"ר מיכאל איתן: היא לא מדברת על הביטחון. בשביל מה את צריכה ביטחון? את מדברת על צנעת הפרט. זה לא בסמכותו, ואנחנו כן רוצים שזה יהיה קריטריון. תכף נדבר מי בודק את זה. נסכים על דבר אחד, שבענייני ביטחון יש צנזורה. צביה גרוס: לא על המדינה. היו"ר מיכאל איתן: אני חייב לסיים. רוברט נויפלד: סמכויות הצנזורה אכן קבועות בתקנות ההגנה. הן עוסקות בפרסומים, במפורש הוחרג מהם, מה שנקרא "פרסומים מטעם הממשלה והמדינה". בעלת החומר לצורך העניין היא המדינה, כשהמדינה אומרת שזה לא סמכות הצנזור, ולכן אומרת הצנזורית, ובצדק: תתייעצו אתי כי יש לי ניסיון בהפעלת המבחן. היא לא הגוף המסמך לעשות את הדברים האלה. היו"ר מיכאל איתן: מי הגוף המוסמך? רוברט נויפלד: נכון לעכשיו, זה הממשלה. היו"ר מיכאל איתן: מי זה המנגנון? יצחק לוי: כשבאתי ב-09:45 בדיוק עמדתם בשאלה הזאת, אי אפשר עכשיו לחזור אחורה. היו"ר מיכאל איתן: תודה רבה, נמשיך בשבוע הבא. הישיבה ננעלה בשעה 11:15 http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=6137&omm=28&
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
18:31 26.01.05 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
123. הכנסת קבעה: נסיבות פריצת מלחמת יום הכיפורים - לא ייחשפו
בתגובה להודעה מספר 121
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
ערכתי לאחרונה בתאריך 31.01.05 בשעה 04:23 בברכה, פילוביץ שחף הכנסת קבעה: נסיבות פריצת מלחמת יום הכיפורים - לא ייחשפו![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/41f7c29e0e94e98f.jpg) על-פי הצעת חוק שאושרה היום בקריאה שניה ושלישית ייאסר פרסום דוחות ועדות חקירה שמקימה הממשלה; בכלל זה, דוח ועדת אגרנט, לחקר נסיבות פריצת מלחמת יו"כ, שהיה חסוי לציבור משך 30 שנה ימשיך להיות חסוי; עם זאת, ועדת החוקה של הכנסת בראשות ח"כ מיכאל איתן הציבה אולטימטום לממשלה: אם עד ה-15.3.05 לא תוקם ועדה ציבורית, כנקבע בחוק - יועמד דוח אגרנט כולו לעיון הציבור
מאת: רנית נחום-הלוי | עודכן: 17:16 26/01/2005
ח"כ איתן, נלחם נגד הממשלה ---- מליאת הכנסת אישרה היום (ד', 26.1.05) בקריאה שניה ושלישית את הצעת חוק פרסום דוחות ועדות חקירה שמקימה הממשלה. הצעת החוק, מטעם הממשלה, עברה ברוב של 59 קולות בעד מול 9 קולות נגד. למרות שהחוק שאושר מטפל בכל ועדות החקירה שמקימה הממשלה, כאמור, העיתוי לחקיקתו בעת הזו הוא בעובדה שביום 28.1.05 מסתיימת תקופת 30 השנה בה נקבע כי מסמכי דוח ועדת אגרנט לנסיבות פריצת מלחמת יום הכיפורים, ימשיכו להיות חסויים. בחוק שאושר נקבעה הוראה מיוחדת לענין דוח ועדת אגרנט, לפיה הדין וחשבון של ועדת אגרנט שטרם הועמד לעיון הציבור, לא יועמד לעיון והוראות והגבלות שנתנה אגרנט ימשיכו לעמוד בתוקפן (למרות שהסתיימה תקופת 30 השנה), זאת עד שוועדה ציבורית תמונה לפי חוק זה. לאור זאת, ועדת החוקה חוק ומשפט, בראשות ח"כ מיכאל איתן, קבעה כי עד למועד ה-15.3.05 ולא יאוחר ממנו חייבת הממשלה למנות את הוועדה הציבורית. באם לא תמונה ועדה ציבורית עד למועד זה, יועמדו הדין וחשבון של ועדת אגרנט, וכן וכל חומר אחר הקשור לעבודתה - לעיון הציבור. הממשלה: לא בסמכות הצנזור להחליט; ועדת החוקה מנהלת מאבק נגד הממשלה הצעת הממשלה גרסה כי ועדת שרים, ללא פיקוח פרלמנטרי תהיה זו אשר תקבע אם ומה יישאר חסוי וכן לא הוגבלו עילות החסיון. בוועדת החוקה נקבע הרכב שונה לחלוטין וצומצמו עילות החסיון. גם בעניין חובת התייעצות עם הצנזור והגנז, בטרם ההחלטה להעמיד לעיון את חומר החקירה, ניהלה ועדת החוקה מאבק עיקש מול נציגי משרד הביטחון, כאשר הממשלה ביקשה למנוע את איזכור הצנזור כסמכות מחייבת באשר לקביעה איזה חומר עלול לפגוע בביטחון המדינה. לדברי ח"כ איתן: "לא יעלה על הדעת שהצנזור, שאחראי על עבודה יומיומית מול התקשורת וקובע איזה ידיעות יש לצנזר מטעמי חשש לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, לא יהיה כשיר לקבוע אילו חומרים, הגנוזים 30 שנה בארכיונים, לא יהיו ראויים לפרסום בגלל החשש לפגיעה בביטחון המדינה. יש גורמים בממשלה שמעוניינים להחמיר הרבה יותר מהצנזור ולעיתים אף מטעמים פסולים".
בעת הדיונים בוועדת החוקה עברה הצעת החוק הממשלתית שינויים מרחיקי לכת, חרף התנגדות נציגי משרד הביטחון. - סמכות ועדת החקירה - ועדת חקירה תהא מוסמכת להחליט שלא לפרסם את הדין וחשבון שלה, את פרוטוקול דיוניה או כל חומר אחר הקשור לעבודתה, והיא תיתן הוראות והגבלות לענין עיון הציבור בחומרים אלו שיעמדו בתוקפן למשך תקופה כפי שתורה; - עיון בחומר ועדת החקירה - עם תום התקופה שקבעה ועדת החקירה יועמדו הדין וחשבון, וכל חומר אחר הקשור לעבודת ועדת החקירה לעיון הציבור. אולם, אם סברה הממשלה שיש צורך בהמשך תקופת החסיון, בשל העילות המפורטות בחוק, כמו פגיעה של ממש בביטחון המדינה, יחסי החוץ שלה, שלומו של אדם ועוד, יוכל ראש הממשלה למנות ועדה ציבורית. - הוועדה הציבורית - תקבע אם יש מקום להאריך את תקופת ההוראות וההגבלות שנתנה ועדת החקירה או לשנות את אותן הוראות והגבלות כאמור. חברי הוועדה יהיו: שופט בדימוס של בית המשפט העליון או של בית המשפט המחוזי, לפי הצעת נשיא בית המשפט העליון, והוא יהיה היו"ר, עובד ציבור או עובד ציבור שפרש לגימלאות, שקבע ראש הממשלה ונציג ציבור לפי הצעת יו"ר הכנסת, לאחר שהתייעץ עם לפחות שני עורכים ראשיים של כלי תקשורת גדולים. הרכבה של הועדה הציבורית נקבע לאחר שוועדת החוקה, ובראשה ח"כ איתן, סברו כי על הוועדה הציבורית לאזן בין צרכי הביטחון מחד גיסא לבין זכות הציבור לדעת מאידך גיסא. - הוועדה הציבורית תשמע, בין היתר, את גנז המדינה, את הצנזור הצבאי, ואת מי שהממשלה ביקשה שעל הוועדה לשמוע אותו, ורק לאחר ששקלה את הענין הציבורי שבהעמדת הדין וחשבון של ועדת החקירה, הפרוטוקול של דיוניה וכל חומר אחר הקשור לעבודתה - לעיון הציבור, תחליט בדבר הוראות והגבלות לענין העיון בחומרים אלו. יודגש, כי לממשלה יש סמכות, בכל עת, לקבוע בצו כי חלק זה או אחר מהדוח של ועדת החקירה יפורסם. ועדת אגרנט ועדת אגרנט הוא כינויה של ועדת חקירה ממלכתית, שהוקמה לחקר נסיבות פריצת מלחמת יום הכיפורים. בראש הוועדה ישב שמעון אגרנט, נשיא בית המשפט העליון, ולצידו ישבו השופט משה לנדוי, מבקר המדינה יצחק נבנצאל, והרמטכ"לים לשעבר יגאל ידין וחיים לסקוב. הוועדה שמעה 58 עדים במשך 140 ישיבות, וביום 1 באפריל 1974 הגישה דוח ביניים שעורר סערה. בדוח זה הטילה הוועדה אחריות כבדה על כתפי הרמטכ"ל דוד אלעזר, על ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא ועל אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן ("גורודיש"). נקבע כי הם אחראים למחדלים שבהכנת הצבא למלחמה ולכשלים המבצעיים והמודיעיניים שאירעו עד לפריצת המלחמה ואשר גרמו לתוצאותיה הקשות. הוועדה לא קבעה כל קביעות אישיות לגבי הדרג המדיני, ראש הממשלה גולדה מאיר, ושר הביטחון, משה דיין. תוצאות דוח הועדה מבחינה פרסונלית היו כי דוד אלעזר התפטר מתפקידו, זעירא וגונן הודחו משירות פעיל בצה"ל, ואילו גולדה מאיר התפטרה כחודש לאחר מכן, בעקבות לחץ ציבורי כבד, חרף מסקנות הוועדה שלא מצאו כי היא אחראית למחדל. עד היום מהווה דוח הוועדה מקור לחילוקי דעות הן במישור המהותי והן במישור הפרסונלי. ביקורת רבה נמתחה על יחסה המקל של הוועדה לאחריותו של הדרג המדיני, ובפרט לאחריותו של שר הביטחון, משה דיין, שעליו אמרה הוועדה: "כל עוד הוא מקבל את דעת יועציו אין הוא נושא באחריות אישית". http://www.nfc.co.il/archive/001-D-62927-00.html?tag=17-40-39 פרוטוקול מליאת הכנסת: הצעת חוק ועדות חקירה (תיקון מס' 5) , התשס"ה-2005 (קריאה שנייה וקריאה שלישית) קטע 9 http://www.knesset.gov.il/plenum/data/03052905.doc היו"ר ראובן ריבלין:רבותיי חברי הכנסת, אנחנו ממשיכים בסדר היום. הצעת חוק ועדות חקירה (תיקון מס' 5), התשס"ה-2005. יציג את הצעת החוק חבר הכנסת יצחק לוי, בשם ועדת החוקה.בבקשה, חבר הכנסת לוי. יש הסתייגויות. יצחק לוי (בשם ועדת החוקה, חוק ומשפט): אדוני היושב ראש, רבותיי חברי הכנסת, אני מתכבד להביא בפניכם את הצעת חוק ועדות החקירה (תיקון מס' 5) לקריאה שנייה ולקריאה שלישית. כפי שיוסבר אחר כך, יש דחיפות בהבאת החוק. כדי למנוע לקונה, החוק צריך להיחקק ולהיות מקובל בכנסת עד סיום החודש הזה ולכן, אנחנו מביאים אותו היום. מטרת הצעת החוק היא לקבוע הגבלות לעניין עיון בחומר חקירה של ועדות חקירה, אף שהצעת החוק מבקשת לתקן את הוראות חוק ועדות החקירה בכלל, הולדתה ברצון הממשלה למנוע את פרסום דוח ועדת אגרנט. פרוטוקולים של דיוניה וחומרים אחרים הקשורים לעבודתה, כולם או מקצתם, אשר ועדת אגרנט קבעה כי לא יפורסמו לתקופה של 30 שנה. תקופה זו מסתיימת ביום ה-28.1.05. 30 שנה לאחר פרסום דוח ועדת אגרנט. הצעת החוק הנה הצעת חוק ממשלתית. במקור ביקשה הצעת החוק ליצור מנגנון מיוחד, אשר יקבע בתום תקופת המגבלות שהטילה ועדת החקירה לעיון חומר החקירה, האם ניתן לפרסם את דין-וחשבון הוועדה, בפרוטוקול דיוניה או כל חומר אחר הקשור לעבודתה, כולם או מקצתם. לפי המנגנון שהוצע על-ידי הממשלה, תוקם ועדת שרים למטרה האמורה, לאחר ששמעה את עמדת גנז המדינה, האם ניתן להתיר עיון בדין וחשבון של ועדת החקירה ובחומרים אחרים הקשורים לעבודתה מטעמים של פגיעה בביטחון המדינה ויחסי החוץ של המדינה, מטעמים של פגיעה בפרטיות או מטעמים אחרים, כפי שתפרט ועדת השרים בהחלטתה. זו היתה ההצעה הממשלתית. לפי הצעה הזו, מי שמכריע בעניין הפרסום הוא ועדת השרים, ללא פיקוח פרלמנטרי ואף ללא יכולת הממשלה במליאתה לגבור על ההחלטה. כמו כן, העילות לחיסיון אינן מקובלות. היו"ר ראובן ריבלין: חברי הכנסת, יש שם דיונים קואליציוניים? כמו שאתה חובק עולם, יושב ראש הקואליציה. משינוי ועד אגודה, כולל דגל התורה. יצחק לוי (בשם ועדת החוקה, חוק ומשפט): ועדת החוקה אשר דנה בהצעת החוק לקראת הקריאה השנייה והשלישית הכירה בכך שוועדת חקירה, מעצם טבעה וטיבה, היא גוף שבא לסייע בחקירת עניין חיוני בחיי האומה, לברר את נסיבותיו, להמליץ המלצות לשם הפקת לקחים לעתיד. ושמכך, ברור הוא שישנה חשיבות ציבורית גודלה לפרסום הדין וחשבון של ועדת החקירה, הפרוטוקולים של דיוניה וחומרים אחרים ששימשו אותה בעבודתה. קטע 10 http://www.knesset.gov.il/plenum/data/03049605.doc עם זאת, ועדת החוקה סברה כי במקרים מסוימים, גם בחלוף תקופה ארוכה, אין להתיר את העיון באותם חומרים. לכן הוחלט על קביעת מנגנון אשר יבחן את אפשרות הטלת הגבלות על עיון בחומרים מסוימים גם בתום תקופת המגבלות שהטילה ועדת החקירה, זאת מטעמים ספציפיים שיקבעו, ולא בשל סיבות עמומות כמו "טעמים אחרים". ועדת החוקה סברה כי אין להתיר את הסמכות הזו בידי הממשלה ככלל, וועדת השרים בפרט, שכן הממשלה היתה זו שנחקרה וועדת החוקה רצתה למנוע חשש שהממשלה תחשב כמי שמגוננת על עצמה ולא על אינטרס אמיתי הטעון סודיות. לפיכך, קבעה ועדת חוקה את המנגנון הבא אשר מובא כעת לאישור הכנסת; אחת, עם תום תוקפן של ההוראות וההגבלות שנתנה ועדת החקירה, יועמדו הדין וחשבון, הפרוטוקול וכל חומר אחר הקשור לעבודת ועדת החקירה – לעיון הציבור. החריג לכלל זה נקבע בסעיף 24ב המוצע ולפיו הממשלה רשאית להחליט שקיים צורך לבחון מניעת העמדת הדין וחשבון של ועדת החקירה, פרוטוקול דיוניה וכל חומר אחר הקשור לעבודתה לעיון הציבור בתום תקופת המגבלות מן הטעם שיש בפרסום פגיעה של ממש בביטחון מדינה, יחסי החוץ שלה, שלומו או פרטיותו של אדם, אינטרס כלכלי חיוני של המדינה או דרכי הפעולה החסויות של רשות או גוף שיש להם סמכות חקירה על פי דין. אם החליטה הממשלה כאמור, ימנה ראש הממשלה ועדה ציבורית. הועדה הציבורית – ועדה זו תתבקש להחליט אם יש מקום להאריך את תקופת ההוראות וההגבלות שנתנה ועדת החקירה או לשנות את אותן הוראות והגבלות. ועדה זו תהיה של שלושה, והם שופט בדימוס של בית המשפט העליון או של בית המשפט המחוזי, לפי הצעת נשיא בית המשפט העליון, והוא יהיה היו"ר; עובד הציבור או עובד הציבור שפרש לגימלאות, שקבע ראש הממשלה; נציג ציבור, לפי הצעת יו"ר הכנסת, לאחר שזה התייעץ עם לפחות שני עורכים ראשיים של כלי תקשורת גדולים. הרכבה של הועדה הציבורית נקבע לאור תפיסתה של ועדת החוקה כי הועדה הציבורית צריכה לאזן בין הצורך לשמור על סודיות במקרים מסוימים מחד גיסא, ובין זכותו של הציבור לדעת מאידך גיסא. לכן, הוחלט על ההרכב אשר תואר לעיל ובו שופט, נציג מטעם הממשלה, ונציג ציבור. שלוש, הועדה הציבורית תשמע, בין היתר, את עמדת גנז המדינה, הצנזור הצבאי, ואת מי שהממשלה בקשה כי הועדה תשמע אותו, ורק לאחר ששקלה את הענין הציבורי שבהעמדת הדין וחשבון של ועדת החקירה והחומרים האחרים הקשורים לעבודתה – לעיון הציבור, תחליט בדבר הוראות והגבלות לענין העיון בחומרים אלו. יצוין, כי לממשלה ישנה סמכות מכוח סעיף 26(ב) לחוק בכל עת, להתיר בצו את פרסומו של חלק זה או אחר מהדין וחשבון של ועדת החקירה, גם בטרם עברו התקופות אותן קבעה ועדת החקירה המקורית או הועדה הציבורית. לבסוף, אדוני היושב ראש, נקבעה הוראה מיוחדת לענין ועדת אגרנט, ולפיה הדין וחשבון של ועדת אגרנט שטרם הועמד לעיון הציבור ערב פרסומו של חוק זה, לא יועמד לעיון הציבור, והוראות והגבלות שנתנה אגרנט ימשיכו לעמוד בתוקפן למרות שהסתיימה תקופת 30 השנה, עד שועדה ציבורית תמונה לפי חוק זה. כמו כן, נקבע כי הממשלה רשאית להחליט על הצורך במינוי הועדה הציבורית, וראש הממשלה רשאי למנותה, לא יאוחר מיום 15 במרס 2005, ד' באדר ב' התשס"ה. לא מונתה ועדה ציבורית עד למועד זה, יועמדו הדין וחשבון של ועדת אגרנט, וכן הפרוטוקול של דיוניה וכל חומר אחר הקשור לעבודתה – לעיון הציבור. חברי הכנסת ברכה, מח'ול וטיבי מבקשים לקבוע כי ועדת חקירה לא תוכל לקבוע מגבלות לעיון בדין וחשבון של הועדה לתקופה העולה על – 25 שנים. אנו מציעים להתנגד להסתייגות האלה, אך אולי את ההסתייגות אומר לאחר שהחברים יעלו את הסתייגותם, אומר מדוע אנו מתנגדים. עד כאן הצגת החוק ועד כאן הקביעות של חברי ועדת החוקה המבקשת את אישור הכנסת בקריאה שנייה ושלישית לחוק ועדות החקירה, תיקון מס' 5, תודה רבה אדוני.
היו"ר ראובן ריבלין: תודה רבה, אדוני ישיב, כמובן, למסתייגים. רבותיי חברי הכנסת, מסתייגים רבים, אני אקריא את שמותיהם, מי שנוכח כאן באולם הוא זה שמסתייג, הוא גם יוכל לצאת, כי אקריא את הסדר. ובכן ראשון המסתייגים עזמי בשארה אינו נוכח, הסתייגותו נופלת, אחריו חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה, אתה יכול לעלות הנה ולאחריו ואסל טאהא, רוני בר-און אינו נוכח – אין הסתייגות, יוסף טומי לפיד אינו נוכח – אין הסתייגות, אברהם פורז - אין הסתייגות. אראלה גולן, יש לך הסתייגות, ויתרה. חבר הכנסת זנדברג אינו נוכח, ויקטור בריילובסקי אינו נוכח, אילן שלגי אינו נוכח, מלי פולישוק, רוצה להסתייג? את תהיי רביעית ברשימה שמסדרים, חבר הכנסת רשף חן חמישי, רוני בריזון אינו נוכח, רצאבי אינו נוכח, אתי לבני אינה נוכחת, אילן ליבוביץ אינו נוכח, חמי דורון אינו נוכח, יאסינוב אינו נוכח, יוסי שריד אינו נוכח. אה, ליבוביץ פה, הוא שישי. חיים אורון אינו נוכח, זהבה גלאון אינה נוכחת, אבשלום וילן ורומן ברונפמן אינם נוכחים. נוכח חבר הכנסת מוחמד ברכה, חברי כנסת עסאם מח'ול ואחמד טיבי אינם נוכחים. נתחיל בחבר הכנסת זחאלקה ונסיים בחבר הכנסת ברכה. מי שהיה נוכח כרגע יכול לצאת ויקבל את זכות הדיבור בהתאם לסדר הרץ, לא צריך להישאר פה כל הזמן, חמש דקות לכל מסתייג, ראשון הדוברים חבר הכנסת זחאלקה, בבקשה אדוני. ג'מאל זחאלקה (בל"ד): כבוד היושב ראש, הצעת החוק באה לעגן מצב שבו בוועדות חקירה בנושאים רגישים יש חלוקה – דוח גלוי ודוח חסוי, דברים שאפשר לומר ודברים שאי אפשר לומר. הבעיה העיקרית, אין כאן שום הגבלה על הזמן שבו צריך ואפשר לפרסם פרטים חשובים ולפעמים חשובים מאוד של דוח כלשהו. אביא לדוגמה את ועדת אור. אחרי הדיונים של ועדת אור, ומאז אוקטובר 2000 עברו יותר מארבע שנים, ועדיין לא עמד איש לדין על מה שקרה באוקטובר 2000, ימים בהם נרצחו 13 אזרחים ערבים בגלל שהם יצאו למחות ולהביע את זעמם, את דעתם ולממש את זכות המחאה שלהם. בפרוטוקולים של ועדת אור ישנו חומר יקר מפז, שאם מצרפים אותו לחומר שארגונים שונים אספו וראיות שהן מפלילות אנשי משטרה מסוימים ובעלי תפקידים חשובים, יכול להיות שתהיה אפשרות להגיע לתשתית ראייתית ברורה וחד משמעית שבגללה שאפשר להגיש כתבי אישום ולהעמיד אנשים לדין על מה שקרה באוקטובר 2000. ההצעה הזאת חוסמת את האפשרות להגיע לחומר כזה, גם הפירוט הרב של דברים שיהיו חסויים הוא מקומם. אם המטרה בעניין המשטרה למשל, אומנם הניסוח שונה, אך המהות לא השתנתה בכלל. אם המטרה היא לא לפרסם דברים חסויים על עבודת המשטרה שקשורים בעניינים מקצועיים, זה מילא. הבעיה שלא מפרסמים דברים שהם בגדר עבירות על החוק או גובלות בעבירה על החוק או הפרה בוטה של כל דין. זו הבעיה, לא הבעיה שמשתמשים ברובה זה או אחר או איך עובדת המשטרה בתוכה, זה לא העניין. העניין הוא שמגוננים בשיטה זו ובדרך החיסיון על פעילות שהיא נגד החוק של המשטרה, ואז ועדת חקירה מוקמת, ממליצה המלצה כללית להעמיד לדין, זה מה שקרה עם ועדת אור, המלצה כללית שמח"ש יחקור את – הם קוראים "הרג" - רצח של אזרחים ערבים, ויגיש כתבי אישום. מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל): אזרחים שמצאו את מותם. ג'מאל זחאלקה (בל"ד): חיפשו וחיפשו ומצאו את מותם. קטע 11 http://www.knesset.gov.il/plenum/data/03052205.doc העובדה שהפרוטוקולים של הוועדה וחלק גדול מחומר הראיות שישנו שם, אינם בהישג יד של האנשים המעוניינים - ואני מדבר בעיקר על המשפחות ועורכי דינן - גורמת לחבלה בעשיית הצדק. בשיטה כזאת אי-אפשר להשתמש בחומר שוועדת החקירה חקרה וחקרה ומצאה אותו, והוא ישנו אצלה, אבל הוא לא מפורסם, ואי-אפשר להגיע אליו. אי-אפשר להשתמש בחומר הזה בשביל להגיש תלונות, בשביל להגיש תביעות, בשביל להביא לכך שאנשים שפשעו יועמדו לדין. לכן החיסיון שמוצע כאן אינו בגדר – יש הרחבה, בשם הביטחון אפשר לעשות הכול – פורשים את הכנפיים של הביטחון בשביל לכסות גם על אנשי משטרה ואנשי ביטחון מהשב"כ או מכוחות אחרים, מג"ב ואני לא יודע מה, שפגעו באזרחים או בבני-אדם בכל מקרה. לכן אנחנו מתנגדים לתפיסה הכוללת של החוק הזה בכללותו, ואם בכלל, צריך לשים סייג ברור של מספר שנים מועט בשביל לפרסם דוחות חסויים, ולא להשאיר – בשביל מה מקימים ועדת חקירה אם הדברים החשובים לא מתפרסמים? זה העניין. הדבר החשוב ביותר בשבילנו בוועדת אור היה להעמיד את הפושעים לדין, ואת זה לא השגנו. לכן יש כעס באוכלוסייה הערבית. בשביל מה הקימו את הוועדה אם המטרה הזאת לא הושגה? והחיסיון הוא מכשול. אני לא אומר שזה המכשול היחיד, אבל החיסון הזה הוא מכשול והוא יכול להוות בעתיד מכשול על כל ועדת חקירה שתקום. תודה רבה. היו"ר חמי דורון: תודה רבה לחבר הכנסת זחאלקה. חבר הכנסת ואסל טאהא, בבקשה. ואסל טאהא (בל"ד): אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בדרך כלל מקימים ועדת חקירה בכדי לחקור נושא חשוב בעיני הציבור, גם רגיש בעיני הציבור, לכן החלטות הוועדה הן חשובות לציבור. בדרך כלל הציבור ממתין לשמוע, לקרוא ולדעת מה קרה, מהן התוצאות. תארו לעצמכם שלמרות הליקויים שהיו בהחלטות ועדת אור, החלטות הוועדה לא פורסמו. מה היה קורה? למרות כל הליקויים, עצם הפרסום הרגיע קצת את האוכלוסייה, למרות שיש לנו הסתייגויות רבות על ההחלטות האלה, כפי שאמר חברי, חבר הכנסת זחאלקה. לסייג ולקבוע אי-פרסום החלטות ועדה, זה פגיעה חמורה בדמוקרטיה, פגיעה חמורה בציבור שממתין לשמוע ולקרוא את ההחלטות. להגביל את הפרסום פירוש הדבר לחסום אינפורמציה מהאנשים, מהציבור, מהאוכלוסייה. מה עוד, כשמנסים לחסום את האינפורמציה בפני הציבור אחרי שלושים שנה. מה יגידו חוקרים שרוצים לחקור את תוצאות ועדת אגרנט למשל, מה קרה ב-1973? רוצים אינפורמציה מדויקת. למה לחסום? למה לחסום את האינפורמציה בפני הציבור? זאת פגיעה וזלזול בכל פרט ופרט מהציבור במדינה. מה עוד, שמכניסים גם בתיקון את הצנזור הצבאי, שהוא יחליט מה לפרסם ומה לא לפרסם. זאת לא פגיעה בדמוקרטיה, בחופש הפרט לדעת? זאת לא חסימה של אינפורמציה שנוגדת את החוק? וכשהדבר נוגע לראש הממשלה, איך נותנים לראש הממשלה את הסמכות להחליט מה לפרסם או לא לפרסם? גם זאת פגיעה. לכן אני אישית מתנגד לחוק הזה, ואני רואה בכל צעד של צנזורה, צבאית או אחרת, מעין חסימת אינפורמציה חשובה שהציבור מחכה לה, רוצה לדעת וצריך לדעת. לכן כל חסימה של אינפורמציה וידיעה ואי-פרסום היא פגיעה חמורה בנו, האזרחים. תודה. היו"ר חמי דורון: תודה רבה לחבר הכנסת ואסל טאהא. חברת הכנסת אראלה גולן, בבקשה. מוותרת. חברת הכנסת מל פולישוק, בבקשה. מל פולישוק-בלוך (שינוי): אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מסכימה עם הצעת החוק. אני חושבת שביטחון המדינה צריך לעמוד בראש מעיינינו, אם כי צריכה להיות שקיפות, והאיזון המוצע כאן הוא אכן נכון. אבל אם אנחנו עוסקים בוועדות חקירה, אני רוצה להזכיר את ועדת החקירה, שרק לפני שבוע אישרנו את מסקנותיה, ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא איתור והשבת נכסים של נספי השואה. ועדת החקירה הזאת, שזה המקום הנוסף להגיד תודה לחברת הכנסת קולט אביטל, ועדת החקירה הזאת, ביום הזה, שישים שנה לשחרור מחנה ההשמדה של אושוויץ וציון יום המאבק באנטישמיות, מקבלת צבע אחר. לכן קיימנו הבוקר בוועדת החינוך ישיבה שעסקה במסר הכפול של מדינת ישראל, אפילו הייתי אומרת צביעות של מדינת ישראל. מצד אחד, היא מחנכת אותנו, לפחות מאז שאני זוכרת את עצמי כילדה, ובצדק מחנכת אותנו, לזכור ולא לשכוח את השואה. ומצד שני, מחזיקה שלא כדין, בציניות הראויה לכל גנאי, כספים ששייכים לנספי שואה ומשפחותיהם. מחזיקה אותם כבר חמישים ושש שנים, ואנחנו לא מדברים על גופים נעלמים, אנחנו מדברים על ממשלת ישראל, על האפוטרופוס הכללי ועל בנקים שתקופה מסוימת היו גם בבעלות המדינה, וגם היום בנקים ציבוריים במדינת ישראל הריבונית. הדבר הזה חייב להיפסק. ברוח זאת קיבלנו החלטות, ואני רוצה לקרוא את ההחלטות לחברי חברי הכנסת בתקווה שהכנסת תאמץ את החלטות ועדת החינוך והתרבות של כנסת ישראל. ובכן, "ועדת החינוך קוראת לממשלת ישראל - - - זהבה גלאון (יחד): אני חושבת שזה נושא ראוי בפני עצמו מה שוועדת החינוך החליטה, אבל מה זה שייך לחוק ועדות חקירה? את צריכה להציג הסתייגות. מל פולישוק-בלוך (שינוי): ההסתייגות שהגשתי מרשה לי לדבר על מה שאני רוצה, ככל הידוע לך, את יותר ותיקה ממני. זהבה גלאון (יחד): את טועה. הסתייגות שהגשת מרשה לך לדבר לגופו של החוק עצמו. מה שהחלטת בוועדת החינוך, אני חושבת שאת צריכה לכבד אותו מעבר למה שאת עכשיו "גונבת". מל פולישוק-בלוך (שינוי): אני לא עושה את זה במרכאות. אנחנו מדברים על ועדות חקירה. הצעת החוק עוסקת בוועדת חקירה ואני מתייחסת לוועדת חקירה שאת מסקנותיה הכנסת אישרה בשבוע שעברה. האם היושב-ראש חושב שזה לא מתאים? היו"ר חמי דורון: גברתי, אומנם על-פי סעיף 67 לתקנון צריך לדבר על הנושא. מל פולישוק-בלוך (שינוי): ואכן דיברתי על הנושא. היו"ר חמי דורון: אבל אני מתקן את חברת הכנסת זהבה גלאון, כפי שלימד אותי דווקא אחד מחברייך לסיעה, והסביר לי שהוא יכול לדבר על מה שהוא רוצה כשהוא עולה לדבר על חוק. אני יכול, כיושב-ראש הישיבה, רק להעיר לו על כך. אני מבקש שתבדקי את סעיף 67 לתקנות ותראי שאני צודק. למדתי את זה מחברך רן כהן. בבקשה, תמשיכי גברתי. אני לא מתכוון להאריך לך את הזמן. קטע 12 http://www.knesset.gov.il/plenum/data/03053805.doc
מל פולישוק-בלוך (שינוי): תודה רבה, אדוני היושב ראש. אנחנו קוראים להפסיק את הצביעות, את המסר הכפול ביחס לשואה, כאשר מחד מחנכים ופועלים להעמקת זכר השואה, ומאידך מחזיקים שלא כדין כספים השייכים לנספי שואה כבר 56 שנים. הוועדה קוראת לממשלה לפעול ליישום מיידי של דוח הוועדה, ולהעביר מיידית את הכספים לניצולי השואה ומשפחותיהם. הוועדה שבה וקוראת לחברי הכנסת ולציבור כולו, שלא לעשות שימוש בשואה לתיאור אסונות ואירועים אחרים, חמורים ככל שיהיו. אין לשואה שום מקבלה בהיסטוריה האנושית, וכך עלינו לזכור אותה ולכבד את נספי השואה וניצוליה. אני מבקשת מחברי הכנסת לאמץ, גם אם לא באופן פורמלי, את הרעיונות האלה. אם נותרה לי פחות מדקה, אני רוצה להקריא מן המנשר של ניצולי השואה,שהרב רביץ חילק לנו בטובו כי רב. אומרים ניצולי השואה: "בעוד שנים לא רבות לא יהיה עוד על כדור הארץ אדם שיוכל להעיד: אני זוכר את מה שאירע בשואה, ובכל זאת" אומרים ניצולי השואה, "לא נהפכנו לשונאי אדם ולשוחרי נקם על דם נקיים. זו עדות ניצחת לערכי המוסר הטבועים בהוויית עמנו עתיק היומין, לאמונה ברוח האדם ובהשגחה. אני בחרנו בחיים, שיקמנו את עצמנו, השתלבנו במאבק להקמת מדינת ישראל, ותרמנו לחברה בישראל ובארצות ההגירה השונות אליהן הגענו. במסורת היהודית" אומרים ניצולי השואה, "הזיכרון הוא ערך מכונן, אולם אין הזיכרון מבודד כערך עצמאי אלא נסמך לחובה מוסרית. היום אנו באים להעביר את לפיד שליחות הזכירה לדורות הבאים. אנחנו מעבירים עמו גם את המסר היהודי, שהזיכרון צריך להוליד למעשה ולמחויבות מוסרית".אני קוראת לחבריי חברי הכנסת להמשיך את הלפיד הזה גם הלאה. תודה. היו"ר חמי דורון: תודה רבה לחברת הכנסת מלי פולישוק. חבר הכנסת רשף חן, בבקשה, ואחריו חבר הכנסת אילן ליבוביץ. חברת הכנסת גלאון, אני מפנה אותך לסעיף 76א לתקנות, כפי שאמרתי קודם. זהבה גלאון (יחד): אני מכירה את 67א - - - היו"ר חמי דורון: למדתי מרן כהן, מהוותיקים לומדים. (חילופי היו"ר - נסים דהן, שעה 13:03) רשף חן (שינוי): אדוני היושב ראש, חבריי חברי הכנסת, התיקון הזה הוא תיקון טוב. הוא עבר דיון רציני ויסודי בוועדת החוק, חוק ומשפט. ועדת חוק, חוקה ומשפט, באופן טבעי כנראה לוועדה הזאת וליושב ראש הוועדה, עושה דיונים טובים ורציניים. היא מקדישה חלק ניכר מזמנה, כפי שהיא עשתה בחוקה הזה, לדיון טוב ורציני בנושא חוקה למדינת ישראל, וגיבוש חוקה שתהיה בהסכמה רחבה מאוד, או לפחות רחבה ככל האפשר, כי הגיע זמן חוקה למדינת ישראל, כפי שהכנסת ראתה לנכון לציין בישיבתה אתמול, ביום ההולדת שלה. אלא שלמרבה הצער, נתבשרנו לאחרונה שכל עמלה של ועדת החוקה בעניין הזה היה למעשה לשווא, וכל עמלו הרב מאוד של יושב ראש ועדת החוקה - שחייבים להסיר את הכובע בפניו על האופן בו הוא מקדיש את הזמן הדרוש לעניין הזה - כל עמלו היה גם כן לשווא, מפני שהליכוד ומפלגת העבודה, שתי מפלגות ששוב ושוב מודיעות לנו שהן תומכות בחוקה ורוצות בחוקה – הן מודיעות לנו את זה כבר 57 שנים - הסכימו עם סיעת יהדות התורה, שלא תהיה חוקה למדינת ישראל, אלא אם כן סיעת יהדות התורה תסכים לדבר הזה. הרב רביץ, בגילוי לב אופייני, אמר לנו אתמול שזה יקרה כשהמשיח יבוא. הואיל והמשיח כנראה לא יבוא בקדנציה הזאת של הכנסת, אז עמלה של ועדת החוקה בעניין הזה היה לשווא. בהקשר הזה, אני מבקש להפנות את תשומת לבכם לטעות, שנובעת מהשפה העברית. זו תופעה מעניינת, אדוני היושב ראש, באיזו מידה שפה מושפעת מתרבות, אבל גם משפיעה על ערכים ותרבות. אנחנו מדברים שוב ושוב על חוקה. המילה "חוקה" באה מהמילה חקוק, והיא באה לבטא דבר שמועלה על הכתב. לכן, אנחנו שוב ושוב מניחים, שכאשר אומרים "חוקה", הכוונה היא למסמך כתוב, ולא היא. הדבר בא לידי ביטוי מאוד ברור אם חושבים על המילה באנגלית לחוקה, שזה constitution, או קונסטיטוציה. הפירוש המילולי שלה זה מהות, ולכן מי שלא חושב בטרמינולוגיה של חוקה, אלא חושב בטרמינולוגיה של מהות, מבין שאין מדינה בלי חוקה, והאמת היא שזה אל"ף בי"ת במשפט קונסטיטוציוני. אין מדינה בלי חוקה, וגם מדינת ישראל היא מדינה שיש לה חוקה, אלא שמדינת ישראל, דרך אגב כמו אנגליה, לא טרחה עד היום לחוקק את חוקתה בכתב, ועל כך אנחנו מלינים, ועל כך צריך להלין. זה מחדל חמור, המחדל הזה מוביל אותנו למצב של ויכוח ופילוג, ובמידה רבה התנגשות בין השאר בין בית המחוקקים הזה לבית המשפט העליון. הואיל והכנסת הזאת במחדליה – וזה מחדלים פוליטיים - לא טרחה לחוקק חוקה כתובה, שהיתרון שלה הוא הבהירות, הקביעות, האמירה הברורה, הכנסת אילצה את בית המשפט העליון להפיק את החוקה מסך כל החוקים של מדינת ישראל, מהרוח הכללית, כמו איזה קוסם שמושך מטפחות מהאוויר. האשמה בעניין הזה היא של הכנסת, ולכן הכנסת היא האחרונה בכל המערכת הזאת שיכולה לבוא בטענות אל בית המשפט העליון כאשר הוא עושה את העבודה שלו. העבודה שלו היא להבין, בלי שאנחנו טורחים להגיד לו ברחל בתך הקטנה, למה הכנסת מתכוונת, מהי הקונסטיטוציה, מהי המהות, מהם ערכי היסוד של מדינת ישראל. לכן, נכון אמרנו אתמול, שהגיע זמן חוקה במדינת ישראל. הגיע זמן חוקה במדינת ישראל מזמן, לפני עשר שנים, 20 שנה, 30 שנה. כבר מזמן היינו צריכים לעשות את הדבר הזה. רע מאוד, חבל מאוד, מצער מאוד, ששוב הליכוד ומפלגת העבודה מוותרים על ערכים חשובים ויסודים מאין כמוהם למבנה הפנימי של מדינת ישראל, מפני שבעיניהם הדבר היחיד שראוי לקידום זה נושאי החוץ, נושא המאבק שלנו מול הפלסטינים. הם טועים בעניין הזה, וגורמים למדינת ישראל נזק רב. תודה. היו"ר נסים דהן: תודה. חבר הכנסת אילן ליבוביץ, אחריו חבר הכנסת חמי דורון, ואחריו חבר הכנסת מוחמד ברכה. אחר כך כבודו שהציג את החוק, אם הוא רוצה לענות למסתייגים, אשמח לשמוע. חבר הכנסת ליבוביץ, בבקשה. אילן ליבוביץ (שינוי): אדוני היושב ראש, חברות וחברי הכנסת, אני יכול להבין את הצורך שנולד בהצעת החוק הזאת כתוצאה מאותה החלטה של וועדת אגרנט לגבי ועדה נוספת, שתוקם בתום התקופה בכדי לבדוק אם מותר או לא או איזה חלקים מהדוח החסוי שלה לפרסם. אבל ההצעה שמביאים בפנינו כאן - ואני שמח שחברי, חבר הכנסת רשף חן אמר שהתקיימו עליה דיונים מעמיקים ורציניים בוועדת חוקה, חוקה ומשפט - אני חושב שהיא בעייתית במובן הזה, שהיא מקימה ועדה נוספת שתדון בהמשך הטלת החיסיון, אבל לא קובעת לאיזה תקופה יוטל החיסיון הנוסף. לא מצאתי בהצעת החוק האם אפשר להטיל את החיסיון הזה לאין קץ. האם אחרי 50 שנה לא נגמר השיקול של האינטרס הביטחוני? עד כמה נוכל לחסות תחת המעטה הזה של שמירת ביטחון המדינה? האם אחרי 50 שנה או 60 שנה לא נגמר האינטרס? האם מה שהיה נכון לפני 30 שנה נכון גם היום, מבחינת עבודת שירותי ביטחון כאלה ואחרים או כל דבר אחר שנוגע למערכת הביטחון? האם אחרי 50 שנה לא עבר הזמן? קטע 13 http://www.knesset.gov.il/plenum/data/03052305.doc
עד מתי אפשר לומר שביטחון המדינה מחייב לא לפרסם חלקים חסויים כאלה או אחרים של דוח ועדת חקירה? אני חושב שכל הכבוד שאנחנו באים לתקן איזשהו עיוות שנוצר כתוצאה מוועדת אגרנט, אבל אנחנו חוטאים בכך שאנחנו מחוקקים חוק שאומר שיהיו חלקים של דוחות של ועדות חקירה, פרוטוקולים של ועדות חקירה או חומר של ועדות חקירה שלעולם לא נוכל לדעת מה נאמר בהם או מה הם אומרים, מכיוון שאנחנו לא מטילים איזושהי מגבלה עד מתי אנחנו דנים בכך. אדוני היושב ראש, גם כאשר אני בודק את החוק עצמו, ואני קורא מתוך התיקון לסעיף 3(ג) שאומר ש"מצאה הוועדה הציבורית, לאחר ששמעה, בין היתר, את הגנז, את הצנזור הצבאי ואת מי שהממשלה ביקשה כי הוועדה תשמע אותו". אני שואל, עם כל הכבוד, מה עניין הצנזור הצבאי הראשי לשאלות של ביטחון המדינה? האם אין גופים יותר מוסמכים? האם למשל ראש שירות הביטחון הכללי לא יותר מוסמך מאשר הצנזור הצבאי? יצחק לוי (מפד"ל): הצנזור עוסק בעניין יום יום. היו"ר נסים דהן: חבר הכנסת לוי, תשובות בסוף, למה באמצע? אילן ליבוביץ (שינוי): או הגנז לדוגמה, מה עניינו של הגנז לענייני ביטחון המדינה, שמירת ביטחון המדינה או יחסי החוץ שלה? מה עניינו של הצנזור הצבאי? אם רוצים כבר לשמוע את האינסטנציה שבאמת חשוב לא לפרסם חלקים מדוח כזה או אחר של ועדת חקירה, שיבואו אותם גורמים הכי מוסמכים במערכת הביטחון, כמו שירות הביטחון הכללי או כל ראש שירות אחר, וינמקו בפני אותה ועדה שאנחנו מקימים, מדוע לא צריך לפרסם אותם חלקים, אותם דוחות או אותם פרוטוקולים של הוועדה, אבל מה העניין לצנזור הצבאי הראשי או לגנז, רחמנא לצלן? לכן אדוני היושב ראש, אני חושב שהצעת החוק הזאת, למרות שהיא ביסודה כמו שאמרתי, ראויה ונכונה ויש לה מקום, יש בה חורים כל כך גדולים שנותרו, שלצערי יוצא יותר רע מאשר טוב. אני הייתי מציע לחברי הכנסת להתנגד להצעה הזאת. תודה רבה, אדוני. היו"ר נסים דהן: תודה רבה. חבר הכנסת חמי דורון. חמי דורון (שינוי): אדוני היושב ראש, חבריי חברי הכנסת, ברמה העקרונית, אכן יש צורך בשמירה על הביטחון, אלא מאי? בשם הפרה הקדושה של שמירה על הביטחון, אנחנו באופן שיטתי יוצרים מצבים שהם לפעמים בלתי אפשריים. תראו את דוח ועדת אגרנט. דוח ועדת אגרנט מתייחס לאירועי מלחמת יום הכיפורים ב-1973. אנחנו מדברים על למעלה מ-30 שנה. אין ספק שהחוק קובע שיש תקופה ארוכה, שבה יש חיסיון. חוק הארכיונים קובע, אם זיכרוני אינו מטעני, 50 שנה. אנחנו דנו בנושא של חיסיון על דוחות של קצין בודק בוועדת חקירה במסגרת ועדת החקיקה של חוץ וביטחון, והגענו למסקנות גם שם שיש דברים שלא ייתכן שיהיו בידיו של אדם זה או אחר, שהוא יאשר אותם. על כן, אדוני היושב ראש, נראה לי שיש תחומים שבהם הרדיפה אחר החיסיון היא רדיפה יותר מדי קיצונית. כמו בכל דבר, כנראה שאנחנו הולכים צעד אחד קיצוני מדי, ואז אנחנו מתנערים ורצים לצד השני, והדברים לפעמים פוגעים במקום מועילים. לכן אדוני, אני חושב שיש צורך לשים גבול עד כמה ועד מתי ועדות חקירות יכולות להחזיק חומר חסוי. יתכן שצריך לבוא ולומר, שלגבי חומר החקירה עצמו שמעלה ועדת החקירה - בסדר, אבל כאשר מדובר על מסקנות ועדת החקירה, גם את זה לא לפרסם? יש הרבה חומר שעליו מבוססות המסקנות של ועדות החקירה, ולא את כל החומר הזה צריך לעטוף במעטפת של ביטחון המדינה, ולהגיד שבגלל ביטחון המדינה מכסים אותו, שמים בבונקר ובזה נגמר הסיפור. זה לא הגיוני, בטח לא במאה ה-21, אבל בטח לא במדינת ישראל שפה ממילא כולם יודעים הכל. הרי הדברים מודלפים, ואז יש חצאי אמיתות ויש חצאי עובדות. בצורה הזאת המצב הרבה יותר חמור, מכיוון שאף אחד לא יודע מה באמת קורה, ואז זה מגיע לבית הזה. הרבה פעמים יעמוד חבר כנסת זה או אחר ויתהדר בחסינותו ויאמר דברים שהוא שמע, ויגיד "זה מפרסומים זרים", כי הפרסומים הזרים לא קיבלו את זה מאיזושהי ציפור כנף, אלא ממישהו בעל נגישות לאותו חומר. לכן אדוני היושב ראש, אני חושב שכאשר מקבלים את הצעת החוק הזאת צריך לדון בה ולתת את האפשרות ליצור שקיפות במערכת הזאת. ראש הממשלה, שיהיה בדרך כלל בעל עניין, קרוב לוודאי יהיה בעל עניין, מכיוון שקרוב לוודאי שוועדת חקירה תקום בשל אירוע שקרה בתחום תקופת כהונתו של אותו ראש ממשלה, אז מה? בוודאי ובוודאי שאותו ראש ממשלה ירצה להשאיר את הדברים ל-150 שנה. אז בואו נשנה את חוק הארכיונים ונקבע שכל דבר יהיה כפוף לחוק הארכיונים, יהיה סגור למשך 50 שנה או X שנים קבועות וזהו. הרי לא יכול להיות שאנשים יגידו: נכון שמפקד פלוני אלמוני היה בצה"ל ב-1973 ועכשיו אולי ייפגע שמו - כאשר הוא כבר 30 שנה לא בצבא בכלל - בגלל הליך כזה או אחר שנעשה בתוך הוועדה או בגלל אמירה כזאת או אחרת שנאמרה בוועדת אגרנט. הרי זה לא יעלה על הדעת, שיחכו לכך שכל מי שהיה שם באותה מלחמה ילך לעולמו. אדוני היושב ראש, דרך אגב, אנחנו יודעים שישנם נושאים שקשורים למלחמת ששת הימים או למלחמת סיני, שגם החליטו שאין טעם לגלות אותם. לכן אדוני היושב ראש, אני חושב שהחוק הזה הוא חוק דרקוני, הוא חוק לא ראוי במדינת ישראל של המאה ה-21. הגיע הזמן שגם המחוקקים יבינו שאנחנו חיים בעידן של שקיפות, בעידן שבמדינה דמוקרטית הדברים צריכים להיות גלויים לעין, כמובן תוך הקפדה ושמירה על ביטחון המדינה, שזה הדבר הראשון במעלה, אבל לא צריך לנצל את מילות הקסם "ביטחון המדינה" ולסגור הכל תחת סורג ובריח. תודה רבה. היו"ר נסים דהן: תודה רבה. אחרון המסתייגים חבר הכנסת מוחמד ברכה ואחריו חבר הכנסת יצחק לוי, ונעבור להצבעה. זהבה גלאון (יחד): אדוני היושב ראש, דילגת עלי. היו"ר נסים דהן: לא דילגתי עליי, את לא רשומה כאן בכלל. היושב ראש החליט מי מסתייג. היושב ראש הקודם קרא את שמך, ולא נכחת. זהבה גלאון (יחד): בסדר שלי אני מופיעה אחרי שמו של חבר הכנסת - - - היו"ר נסים דהן: חבר הכנסת ברכה, הוויכוח שלי עם חברת הכנסת גלאון לא מפסיק את הישיבה. גברתי חברת הכנסת זהבה גלאון, אני קיבלתי את ניהול הישיבה כשהנושא כבר סגור עם רשימה סגורה. זהבה גלאון (יחד): - - - היו"ר נסים דהן: נא לפנות ליושב ראש שסגר את הרשימה ולדבר אתו. חבר הכנסת מוחמד ברכה, יש לך חמש דקות. קטע 14 http://www.knesset.gov.il/plenum/data/03054405.doc
מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל): אדוני היושב ראש, רבותי חברי הכנסת. יש מקום לתקן את חוק ועדות החקירה, אבל לא בהכרח התיקונים המוצעים. אגב, אנחנו הגשנו שתי הסתייגויות מהותיות, ענייניות. אחת התקבלה בוועדה, והיא נוגעת לנושא של סופיות סמכותו של מבקר המדינה בפרסום אי אלו חלקים מהדוח של ועדת החקירה. בניסוח הקודם הייתה כאילו ערכאה נוספת או משוכה נוספת, אחרי מבקר המדינה, של גורמים ביטחוניים. והוועדה קיבלה בסוף שדווקא מבקר המדינה יהיה בעל הדעה הסופית בעניין הזה. לעומת זאת, הגשנו גם הסתייגות נוספת, שנוגעת גם לעניין שהדחייה של הפרסום יכולה להיות עד אינסוף כמעט. העיקר הוא שתקום ועדה בראשות שופט, והיא תמשיך לדחות – זה על פי ההחלטה הפוליטית של הממשלה, ולא של שום גורם אחר בלתי תלוי, ובדרך כלל דבריהן ודוחותיהן של ועדות חקירה, נוגעות – בדרך כלל - לעבודה של ממשלה ולפעילותה, בצורה זו או אחרת, והמפלגות, יש להן תוחלת חיים יותר ממה שנראה של קדנציה או שתיים, אלא יש הקשרים פוליטיים של מפלגות, שרוצות גם לחפות, בבוא הזמן, על דברים אחרים. היו"ר נסים דהן: נא לא להפריע. מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל): ולכן, הנושא הוא לא רק המושג הערטילאי של שקיפות, זה עניין של מנהל תקין. שקיפות היא גם ערך לעומת השמירה על סודות ודברים כאלה. אני חושב שזכותו של הציבור לדעת היא גם ערך בדמוקרטיה. ומנהל תקין הוא גם דרך בדמוקרטיה. היו"ר נסים דהן: שר החקלאות, אתה מפריע. שר החקלאות ויושב ראש ועדת חוץ וביטחון. שר החקלאות, חבל שאתה לא זוכר שאתה שר החקלאות של מדינת ישראל. תמשיך. נא לא להפריע, בבקשה. מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל):
אין גבול לדבר הזה. היו"ר נסים דהן: חבר הכנסת מוחמד ברכה, אתה לא מנהל את הישיבה, תמשיך. מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל): בסדר. ולכן ההסתייגות שלנו, שמדברת על הגבלה של 25 שנים, אני חושב שזו הגבלה נכונה ובמקומה, והיא ראויה. והיא יכולה גם לענות על הצרכים של הסודיות ודברים כאלה, אבל גם באותו זמן על זכות הציבור לדעת, על השקיפות ועל המנהל התקין. וההתייחסות בהצעת החוק בתיקונים לוועדת אגרנט – אני חושב שגם פה יש מן ניסיון להשתמש בביטחון כפלסתר. הרי מה רוצים להסתיר? מה רוצים לא לפרסם בדוח ועדת אגרנט? לא רוצים לפרסם את היוהרה שליוותה את המדינה והנהגתה לפני 1973, לפני מלחמת אוקטובר, מלחמת יום הכיפורים? מה רוצים להסתיר? את חוסר התוחלת בהמתנה ליד הטלפון כדי לקבל את טלפון הכניעה מנאצר? מה רוצים להסתיר? הדברים ידועים וברורים, והדברים שדיברו על מחדל – מחדל שהוא כאילו ביטחוני, מחדל של היערכות, צריך גם לדבר על מחדלים פוליטיים, שליוו את המלחמה ההיא ושקדמו לה, וגם מחדלים שקורים היום בכל מה שקשור לפספוס האפשרות לשלום עם סוריה, והמחדלים שקשורים בנושא של ריבוי הדיכוי בשטחים והרחקת השלום עם הפלסטינים - אבל אלה דברים פוליטיים, ואנשים פוליטיים לא אמורים ואינם צריכים לקבוע, תחת המעטה של הביטחון, מה לפרסם פוליטית ומה לא לפרסם פוליטית. מה קורה כאן? איך אפשר לדבר בכלל? היו"ר נסים דהן: תמשיך, תמשיך. מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל): איך אני אמשיך? היו"ר נסים דהן: חברי הכנסת, חברי הכנסת, חמי דורון. נא לשבת במקומות. הדובר לא יכול להמשיך בצורה כזאת, כשיש רעש במליאה. מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל): ובנוסף, אדוני היושב ראש - לכן הנושא של הכנסת הנושא של דוח ועדת אגרנט בדיעבד לתיקון הזה, אני חושב שהוא דבר לא ראוי. אבל מעבר לזה, אמרתי, התחלתי ואמרתי שיש צורך להכניס תיקונים לחוק ועדות החקירה. הנה, היה לנו בשנים האחרונות הדוח של ועדת - - - היו"ר נסים דהן: חבר הכנסת חיים כץ, אתה ממשיך להפריע. שרת המשפטים, נא – תמשיך. מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל): הממשלה לקחה את הדוח הזה, והקימה ועדת שרים שמחצית מחבריה לא רק שלא הסכימו למסקנות של ועדת אור, אלא התנגדו לעצם הקמתה. ובאו והביאו את ועדת השרים הזו, בראשות השר לשעבר טומי לפיד, כדי לשפוט ועדה בראשות שופטו, וכדי למיין, כדי למיין את ההחלטות שלה. ויצא מהוועדה של אור הדוח של ועדת לפיד, שהוא ניסיון לסירוס של המסקנות האלה, מה גם שוועדת אור נמנעה מלקבל החלטות אופרטיביות בנושאים שהיו ברורים. במיוחד בנושא של הרצח ושל ההרג של אזרחים. הרי ידוע, יש שמות של אנשים שלחצו על ההדק, והדברים היו ברורים וידועים והועמדו על שולחנה של ועדת אור, ועד היום לא נפתח אפילו תיק חקירה אחד. אם יש צורך בתיקון של חוק ועדות חקירה, צריך לתקן את זה. לא לאפשר לממשלה לשחק ולסנן, לא לאפשר לרשויות האחרות להתעלם, לתת למסקנות ועדת החקירה את השיניים ואת הסמכות להיות מבוצעות, ולא רק שיהיו המלצות שיתקבלו על פי טוב לבה של הממשלה, או אחרת. - אומנם הנוהג היה שכל הממשלות קיבלו את ה - - - היו"ר נסים דהן: שר השיכון, חבר הכנסת הרצוג. שר השיכון, חבר הכנסת הרצוג. כבוד שר השיכון, חבר הכנסת הרצוג. מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל): בוז'י. היו"ר נסים דהן: הוא עוד לא התרגל שהוא השר במדינה. גדעון סער (הליכוד):
את כל השאר הוא לא יודע - - - מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל): - - - היו"ר נסים דהן: שר השיכון, עוד לא התרגלת. אתה שר השיכון, חבר הכנסת הרצוג. אתה שר. תמשיך. מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל): זה עניין שצריך לתקן בחוק ועדות חקירה. הנושא של המחויבות של הממשלה למלא אחרי החלטות ועדת חקירה שהיא בעצמה המליצה על הקמתה, ושנשיא בית המשפט העליון קבע מי יעמוד בראשה. היו"ר נסים דהן: תודה. מוחמד ברכה (חד"ש-תע"ל): ולכן, אדוני היושב ראש, התיקונים לחוק ועדות חקירה הם תיקונים לא ראויים ברמה של התפיסה, ולא ראויים ברמה, כביכול, האופרטיבית, הנוגעת לוועדת אגרנט, ואם היה צורך בתיקונים – התיקונים נדרשים, אבל לא כאלה. תודה רבה. היו"ר נסים דהן: תודה רבה. חברת הכנסת זהבה גלאון אחרונת המסתייגים. המסתייגים והמסתייגות. שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט: כבר קודם הכרזת על אחרון. היו"ר נסים דהן:
יש יושב ראש, שהחליט שהאחרון שהיה בפעם האחרונה לא יהיה אחרון. שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט: לא, אבל אם זה סטטוס חדש בכנסת. היו"ר נסים דהן: כמו שיש משנה לממלא מקום, יש משנה לאחרון. שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט: זהו. רציתי שהיא תדע שהיא משנה לאחרון. היו"ר ראובן ריבלין: כבוד היושב ראש, כבוד ממלא מקום ראש הממשלה צודק, אלא מה? חבר הכנסת דורון לא נכנס לרשימה, קיבל את תפקיד היושב ראש והוסיף את עצמו לרשימה, ויצא שחברת הכנסת גלאון באמת קופחה לעומת חברי כנסת אחרים, ואי אפשר לקפח אותה. היו"ר נסים דהן: חברת הכנסת זהבה גלאון נהנית מטוב לבו של היושב ראש. בבקשה. שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט: ההערה שלי בשום פנים ואופן לא - - - לשיקול דעתו של יושב ראש הכנסת. היו"ר נסים דהן: גם זה נרשם בפרוטוקול. עכשיו התור שלך. זהבה גלאון (יחד): אדוני היושב ראש, אני מודה לך, ואני לא רוצה להיכנס לוויכוח בין שני עוקרי ההרים האלה, אבל אני מודה ליושב ראש הכנסת, שאפשר לי. שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט:
- - - היו"ר נסים דהן: תודה, נא להמשיך. זהבה גלאון (יחד): אדוני היושב ראש, אני מתנגדת - - - היו"ר נסים דהן: שר השיכון, יושב ראש הקואליציה, חבר הכנסת ארדן, הדוברת לא תוכל לדבר כשהקולות שלכם ברקע. זהבה גלאון (יחד): אדוני היושב ראש, אני מתנגדת לתיקון המוצע בחוק, תיקון לחוק ועדות חקירה, ואני מתנגדת לשיטת העבודה של הממשלה שבאה בחופזה, כמה ימים לפני שפרסום הדוח אמור להיכנס לתוקף, ומבקשת לשנות את החוק. יש לי הרגשה, אדוני היושב ראש, ששוב נושאים את שם הביטחון לשווא. לכאורה, בשם הביטחון, מבקשים למנוע את זכות הציבור לדעת. ואדוני היושב ראש – זכות הציבור לדעת כי כך קבעה ועדת אגרנט כבר בשנת 1973, כשהאווירה הייתה חמורה וחמה מבחינה בטחונית הרבה יותר מאשר היום. הוועדה החליטה אז, בשנת 1973, שאחרי שלושים שנה אין סיבה שהדברים יהיו סודיים. ועכשיו, בא גוף פוליטי, קרי: הממשלה, ורצה למנות גוף פוליטי להסמיך גוף פוליטי את ועדת השרים. בכלל לצנזר את הדוח. אז זה נכון שבמסגרת הדיונים בוועדת החוקה של הכנסת, אחרי שיושב ראש הוועדה ואחרים התרעמו על כך שהממשלה מבקשת להסמיך גוף פוליטי, אחרי שוועדת אגרנט, שהיא גוף שיפוטי, קבעה מה יפורסם ומה לא - אז זה נכון ששינו את ההצעה המקורית וביקשו להקים עכשיו ועדה, שראש הממשלה ימנה ועדה ציבורית בראשות שופט בדימוס, שתקבע אם יש להאריך את תוקפן של הגבלות הפרסום שקבעה ועדת החקירה. קטע 15 http://www.knesset.gov.il/plenum/data/03052705.doc
עדיין, אדוני היושב-ראש, עם כל התיקון הזה, אני מתנגדת, כי התיקון הזה יחול עכשיו לגבי פרסום כל דוחות ועדות החקירה, ובכלל ועדות החקירה הופכות להיות למין מסמך שיפוטי, שלא בהכרח יש לו תוקף. אנחנו כבר יודעים שגם בתי המשפט, כשזה מגיע למה שנקרא "ביטחון המדינה", איך בתי המשפט מתכופפים כשהם שומעים את צמד המלים "צורכי ביטחון". למה זה כל כך תמוה? כי בית המשפט כבר אמר בזמנו שדווקא בנושאים ביטחוניים האינטרס של הציבור לדעת על מחדלים וטעויות חשוב יותר מאשר בכל תחום אחר. ממה פוחדת הממשלה? יש צנזורה, והצנזורה רשאית לצנזר מה שפוגע בביטחון המדינה, וגם אם הדוח הזה, דוח ועדת אגרנט, יתפרסם, עדיין הצנזורה יכולה לצנזר, ולכן מקנן בי החשש, אדוני היושב-ראש, עם כל זה שאני מודה שאני כבר לא שומעת את עצמי- - - היו"ר נסים דהן: נא להגביר את הרמקולים שם, כדי שחברת הכנסת גלאון תשמע את עצמה. זהבה גלאון (יחד): לא היה מזיק שהיית משתיק את הדוברים במליאה. היו"ר נסים דהן: חבר הכנסת אחמד טיבי, הדוברת אומרת שבגללך היא לא שומעת את עצמה. זהבה גלאון (יחד): גם בגללך. אדוני היושב-ראש, מקנן בי החשש שהמניע לבקש את עיכוב פרסום דוח ועדת אגרנט הוא אינו מניע ביטחוני, אלא הוא מניע פוליטי. מקנן בי החשש למשל שאולי כתבו על ראש הממשלה הנוכחי דברים לא סימפתיים בדוח הזה. רק לפני כמה זמן קראנו בעיתון "הארץ" שראש הממשלה ביקש לצנזר את המחקר של צה"ל על מלחמת יום כיפור, שהכניסו תיקונים במחקר הזה, אולי עכשיו ראש הממשלה חושש והוא ביקש גם לצנזר, כתוצאה מכך, את דוח ועדת אגרנט. היו"ר נסים דהן: חבר הכנסת פורז, נא לא להפריע לדוברת. זהבה גלאון (יחד): אדוני היושב-ראש, אין שום מקום לשינוי במצב הקיים. דוח אגרנט נכתב ונמסר לממשלה לפיקדון, והממשלה חייבת לפרסם אותו. מי שרוצה למנוע הישנות מחדל כמו מחדל מלחמת יום הכיפורים, צריך לדאוג לכך שמידע כזה לא יצונזר וייעלם מעיני הציבור. אני מאוד מודאגת, בשנה הבאה, בעוד שנתיים, צריך לפרסם את דוח ועדת כהן, ואז אולי בכלל ראש הממשלה, שהוא אותו ראש ממשלה, יבקש גם לצנזר את דוח ועדת כהן. מי שמבקש לצנזר בשם הביטחון נושא את שם הביטחון לשווא, ובסוף יגרום נזק דווקא לביטחון, אדוני היושב-ראש. אני מאוד חוששת, ואני חוזרת ואומרת את זה, שאולי מישהו בממשלה, החל מראש הממשלה, מבקר להסתיר משהו שאנחנו לא יודעים. אם מצפונו היה נקי-- היו"ר נסים דהן: חברי הכנסת, נא להקשיב. תודה. זהבה גלאון (יחד): --והרקורד שלו נקי, ראש הממשלה צריך להיות הראשון שיהיה מעוניין שהדוח הזה יפורסם, ולא לתת הוראות לממשלה להגיש כאן תיקונים לחוק, שבעצם גורמים לנו נזק יותר גדול. ודבר אחרון, אדוני היושב-ראש. היו"ר נסים דהן: ממש אחרון. זהבה גלאון (יחד): דבר אחרון. לא מדובר רק בפרסום הדוח, מדובר גם בחשיפה של כל הפרוטוקולים והעדויות. בזמנו היתה ביקורת מאוד קשה על ועדת אגרנט, אני רוצה לדעת- - - היו"ר נסים דהן: חבר הכנסת טיבי. כבוד שר הפנים. אחמד טיבי (חד"ש-תע"ל): זה אני. היו"ר נסים דהן: פעם שנייה שאתה מפריע היום לדוברת. האם זה בכוונה? זהבה גלאון (יחד): אני רוצה לדעת, אדוני היושב-ראש, האם ועדת אגרנט עשתה חסד בזמנו עם הדרג המדיני, אני רוצה לדעת האם המסקנות של ועדת אגרנט היו מבוססות על העדויות, והאם הביקורת בזמנו על הוועדה, הביקורת שטענה שהוועד מחפה על הדרג המדיני, האם היא היתה מוצדקת. אני חושבת שצריך לאפשר לכל אחד מחברי הכנסת ולכל אדם לשפוט באופן ישיר מתוך העדויות מה האחריות של ראש הממשלה דהיום, מה האחריות של כל הגורמים אז, הרמטכ"ל ושר הביטחון, למחדל מלחמת יום כיפור. ומי שייתן היום יד לחיקוקו של החוק הזה, יהיה שותף לאותו מחדל. תודה רבה. היו"ר נסים דהן: תודה רבה. חבר הכנסת יצחק לוי מוותר על התשובות. אנחנו עוברים להצבעה. חברי הכנסת, נא לתפוס את המקומות כדי שלא ניצור מחטף. נא לתפוס את המקומות. אנחנו עוברים להצבעה, ולפני זה אני שואל את המסתייגים: האם אתם עומדים על כך שנצביע על ההסתייגות שלכם? רשף חן (שינוי): לא. היו"ר נסים דהן: חבר הכנסת עזמי בשארה. ג'מאל זחאלקה (בל"ד): כן. היו"ר נסים דהן: אתה עזמי בשארה? ג'מאל זחאלקה (בל"ד): לא- - - היו"ר נסים דהן: כשאני אקרא לך, תענה לי. חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה. עכשיו אתה יכול לדבר. ג'מאל זחאלקה (בל"ד): להצביע. היו"ר נסים דהן: אתה רוצה שנצביע. חבר הכנסת ואסל טאהא – כן. חבר הכנסת רוני בר-און, האם אתה רוצה שנצביע על ההסתייגות? רוני בר-און (הליכוד): לא. היו"ר נסים דהן: אחד מספיק. רבותי, לשם החוק – אין מסתייגים. אנחנו מצביעים לשם החוק, כהצעת הוועדה. מי בעד? מי נגד? ההצבעה החלה. הצבעה מס' 3 בעד שם החוק – 58 נגד – 9 נמנעים - אין שם החוק נתקבל. היו"ר נסים דהן: בעד 58, נגד תשעה, אין נמנעים. שם החוק נתקבל בקריאה שנייה. לסעיף 1 יש הסתייגויות של חברי הכנסת שרשומים לפניכם. אנחנו מצביעים. מי בעד ההסתייגות? מי נגד? הצבעה מס' 4 בעד ההסתייגות – 8 נגד – 58 נמנעים – 1 ההסתייגות של חברי הכנסת עזמי בשארה, ג'מאל זחאלקה, ואסל טאהא, רוני בר-און, יוסף לפיד, אברהם פורז, אלאלה גולן, אליעזר זנדברג, ויקטור בריילובסקי, אין שלגי, מלי פולישוק-בלוך, רשף חן, רוני בריזון, אהוד רצאבי, אתי לבני, אילן ליבוביץ, חמי דורון, יגאל יאסינוב, יוסי שריד, חיים אורון, רן כהן, זהבה גלאון, אבשלום וילן ורומן ברונפמן לסעיף 1 לא נתקבלה. היו"ר נסים דהן: בעד שמונה, נגד 58, נמנע אחד. ההסתייגות לא התקבלה. אני עובר להסתייגות של חברי הכנסת מוחמד ברכה, עסאם מח'ול ואחמד טיבי באותו עניין. מי בעד? מי נגד? הצבעה מס' 5 בעד – 10 נגד – 56 נמנעים – אין ההסתייגות של חברי הכנסת מוחמד ברכה, עסאם מח'ול ואחמד טיבי לא נתקבלה. היו"ר נסים דהן: בעד עשרה, נגד 56, אין נמנעים. ההסתייגות לא נתקבלה. אני עובר לסעיף ,1 כהצעת הוועדה. סעיף 1 כהצעת הוועדה. הצבעה מס' 6 בעד סעיף 1, כהצעת הוועדה – 56 נגד – 9 נמנעים – אין סעיף 1, כהצעת הוועדה, נתקבל. היו"ר נסים דהן: בעד 56, נגד תשעה, נמנעים אין. סעיף 1, כהצעת הוועדה, נתקבל. מסעיף 2 עד סעיף 5 אין הסתייגויות. אנחנו מצביעים מסעיף 2 עד סעיף 5, כהצעת הוועדה. הצבעה מס' 7 בעד סעיפים 5-2 כהצעת הוועדה- 60 נגד – 9 נמנעים- אין סעיפים 5-2, כהצעת הוועדה, נתקבלו. היו"ר נסים דהן: בעד 60, נגד תשעה, אין נמנעים. הצעת החוק התקבלה בקריאה שנייה. לא התקבלו הסתייגות. אנחנו עוברים לקריאה שלישית. מי בעד, מי נגד החוק בקריאה שלישית? הצבעה מס' 8 בעד החוק- 59 נגד – 9 נמנעים – אין חוק ועדות חקירה (תיקון מס' 5), התשס"ה-2005, נתקבל. היו"ר נסים דהן: בעד 59, נגד תשעה, אין נמנעים. הצעת החוק נתקבלה בקריאה שלישית, ויוצאת לדרך. חבר הכנסת יצחק לוי רוצה להודות. זה הזמן. יצחק לוי (מפד"ל): אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, החקיקה הזאת נעשתה במהירות, אבל בעמקות. אני רוצה להודות, ראשית, לצוות הוועדה, שהשקיע הרבה מאוד מאמץ; לצנזור הצבאי, שבאה לכל הישיבות והשתתפה אתנו; לאנשי ביטחון שדה; לאנשי הייעוץ המשפטי של משרד הביטחון ושל משרד המשפטים. אנחנו מודים לכולם ואנחנו שמחים שעמדו במטלה, ושהגענו לחקיקת החוק בזמן הראוי. תודה רבה, אדוני היושב-ראש. היו"ר נסים דהן: תודה רבה.
http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=6137&omm=28&
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות |
10:56 15.03.05 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
124. עתירה נגד ארכיון צה''ל - גורנברג והאגודה לזכויות האזרח
בתגובה להודעה מספר 114
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil/4236a14c6e5f2eac.jpg) בג"ץ 2467/05 גרשום גורנברג נ. הממונה על ארכיון צהל ומערכת הביטחון עתירות לבג"צ http://62.90.71.118/ להלן כתב העתירה במלואה:בבית המשפט העליון בג"צ 05/ 2467 ביושבו כבית משפט גבוה לצדק העותרים: 1. גרשום גורנברג 2. האגודה לזכויות האזרח בישראל ע"י ב"כ עוה"ד אבנר פינצ'וק ו/או דן יקיר ו/או דנה אלכסנדר ו/או מיכל פינצ'וק ו/או עאוני בנא ו/או לילה מרגלית ו/או פאטמה אלעג'ו ו/או באנה שגרי-בדארנה ו/או שרון אברהם–ויס ו/או סוניה בולוס ו/או לימור יהודה ו/או עודד פלר מהאגודה לזכויות האזרח בישראל מרחוב נחלת בנימין 75, תל אביב 65154 טל': 5608185-03, פקס: 5608165-03
- נ ג ד - המשיבים: 1. הממונה על ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון ממשרד הביטחון, הקרייה, תל אביב 2. הוועדה לאישור חוקרים מורשים בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון ממשרד הביטחון, הקרייה, תל אביב 3. ראש הממשלה מרחוב קפלן 2, ירושלים
עתירה למתן צו על תנאי בית המשפט הנכבד מתבקש להוציא צו על תנאי ולהורות למשיבים לנמק: מדוע לא יאפשרו לעותר בכל מידע, המצוי בארכיון צה"ל, הנוגע למחקרו; מדוע לא יבוטל הסדר ה"חוקר המורשה" ולחלופין – מדוע לא יאשרו לעותר מעמד "מורשה"; מדוע לא יאפשרו לעותר ולכל אדם לעיין ברשימות מלאי ובאינדקסים, ובעזרתם - לבחור את תיקי המידע, שבהם ברצונם לעיין; מדוע לא תבוטל תקנה 7 לתקנות הארכיונים (עיון בחומר ארכיוני המופקד בגנזך), תשכ"ז-1966; מדוע לא יפרסמו ברבים את הכללים והקריטריונים, המשמשים אותם לחשיפת המידע שבארכיון צה"ל ולהענקת מעמד של "מורשה"; מדוע לא יימנעו מלכלול בשיקולי "ביטחון המדינה", המונעים חשיפה של חומר ארכיוני, שיקולים של פגיעה בתדמית המדינה ואישיה ושל מניעת מחלוקות פוליטיות. ואלה נימוקי העתירה: מבוא עתירה זו עניינה חופש המידע והזכות החוקתית לדעת. העותר הוא חוקר ועיתונאי, השוקד על כתיבת ספר בנושא ההתיישבות היהודית בשטחים בעשור שלאחר 67'. לשם כך פנה העותר אל המשיבים 1 ו-2 וביקש לעיין בחומר ארכיוני, הרלוונטי לנושא מחקרו. בקשתו של העותר נדחתה בנימוק, שהמדובר בנושאים "עדינים" ו"בעייתיים", שאין זה רצוי שיעסקו בהם. מסתבר שהעותר אינו לבד: במהלך העשור האחרון מתח מבקר המדינה ביקורת קשה חוזרת ונשנית על האופן, שבו מתנהל ארכיון צה"ל, וקבע, בין היתר, כי הארכיון מונע מהציבור מידע רב משיקולים זרים וללא שתהא לכך הצדקה ביטחונית. המבקר קבע, כי "הארכיון אינו נוהג בשוויון כלפי הפונים אליו" ופועל "בניגוד לאמות המידה המקובלות במחקר מדעי". המשיבים מגבילים שלא כדין את הזכות החוקתית לדעת – זכותו של העותר וזכותו של הציבור בכללותו. הם גורמים להטייה של המחקר ההיסטורי, הזיכרון הקולקטיבי והמורשת התרבותית במדינת ישראל. הם פוגמים בשיח הציבורי הדמוקרטי בשאלות ביטחוניות ופוליטיות. הם נוטלים לעצמם את הרשות לקבוע מה טוב לאזרח לדעת – ועקב כך – מה טוב לאזרח לחשוב. המסכת העובדתית העותר, מחקרו ומגעיו עם המשיבים 1. העותר הוא עיתונאי וחוקר. הוא חבר במערכת העיתון הישראלי Jerusalem Report, ומחבר של מאמרים וספרים בנושאים שונים. ספרו האחרון, The End of Days: Fundamentalism and the Struggle for the Temple Mount, בנושא הסכסוך הפוליטי-דתי סביב הר הבית, פורסם בשנת 2000 ע"י The Free Press ובשנת 2002 ע"י Oxford University Press. 2. המשיבים הם המופקדים על ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון (להלן: "ארכיון צה"ל" או "הארכיון"). ארכיון צה"ל מהווה חלק בלתי נפרד מגנזך המדינה, אך בפועל הוא מנוהל כיחידה עצמאית במשרד הביטחון, שכפיפותה לגנז המדינה היא מקצועית בלבד. הלכה למעשה, המשיבים הם אלה שעל פיהם יישק דבר בכל הקשור לכניסה לארכיון צה"ל ולעיון במסמכים המופקדים בו. המשיב 3 הוא מתקין התקנות, שעל פיהן מתנהל הארכיון. המשיבה 1 (להלן: "המשיבה") היא עובדת משרד הביטחון, המנהלת את הארכיון. המשיבה 2 היא וועדה, הבוחנת בקשות של חוקרים לקבל מעמד של "חוקר מורשה", ולאפשר להם לעיין בחומר ארכיוני שהגישה אליו מוגבלת. 3. העותר עוסק בימים אלה בכתיבת מחקר חדש בנושא ההתיישבות היהודית בשטחים בעשור הראשון שלאחר 1967. את מהדורתו האנגלית הראשונה של המחקר עתיד העותר להוציא בעוד חודשים אחדים בספר בהוצאת Times Books (Henry Holt). לאחר שתצא המהדורה הראשונה מתכוון העותר להמשיך ולהרחיב את מחקרו, לקראת הוצאת מהדורות נוספות ולקראת הוצאת מהדורה עברית של הספר. 4. לצורך עריכת המחקר פנה העותר אל המשיבים לפני כשנה - בחודש ספטמבר 2003, והגיש בקשה לקבל מעמד של "חוקר מורשה", שיאפשר לו לעיין במסמכי ארכיון, הנוגעים לנשוא מחקרו. תחילה נפגש העותר עם המשיבה וקיבל ממנה הנחיות כיצד לערוך את בקשתו. לעותר לא הותר לראות אינדקסים או רשימות מלאי של תיקים ומסמכים, ונמנעה ממנו האפשרות להחליט בעצמו באלו תיקים ברצונו לעיין בהתאם לאירועים נשוא מחקרו ומועדיהם. על כן, כל שהיה בידיו לעשות הוא לפרט את הנושאים שברצונו לחקור, ולהותיר לאנשי הארכיון להחליט איזה חומר יוכל, אם בכלל, לראות. ע/1 העתק מכתב העותר מיום 18.9.2003 מצורף ומסומן ע/1. 5. בקשתו של העותר נדחתה על ידי הוועדה, הדנה בבקשות לקבל מעמד של חוקר "מורשה" – המשיבה 2. עוד בטרם קיבל הודעה רשמית על דחיית בקשתו, שוחח העותר עם המשיבה ביום 9.12.2003, וזו מסרה לו, שהמידע שהוא מבקש חסוי למשך 50 שנה, ולא ניתן לחרוג מתקופה זו "במיוחד בנסיבות של היום" כדבריה. 6. בהמלצת המשיבה חזר העותר והגיש בחודש דצמבר 2003 בקשה חדשה, מפורטת יותר ומצומצמת בהיקפה. במיוחד השתדל העותר, אף זאת בהמלצת המשיבה, לצמצם את בקשות המידע בנושאים ביטחוניים וצבאיים, והתמקד בנושאים מדיניים ופוליטיים. בין היתר ביקש העותר לקבל חומר על פגישה בין משה דיין לבין חנן פורת בקיץ 1967 בעניין יישוב מחדש של כפר עציון; מסמכים, הקשורים לתקרית "הקיוסק בחברון' ושלילת רישיון של שלושה ממתנחלי חברון; תעוד הפגישות והמגעים בין שמעון פרס ועוזריו לבין אנשי גוש אמונים על רקע הניסיונות להתיישב בסבסטיה; התכתבות בין שמעון פרס לבין חנן פורת ופנחס ולרשטיין בנושא מחנה עבודה בשטחים; התכתבות בין משה דיין לבין לוי אשכול או שרים אחרים בעניין הצעות להקים ארבע ערים בגב ההר; חומר על פינוי הבדווים מפתחת רפיח בשנת 1972 ודו"ח חקירה בנושא; מסמכים, הקשורים למשא ומתן על "מסמך גלילי", הידוע גם כ"הסכם דיין – ספיר", ועוד. על בקשתו השנייה לא קיבל העותר תשובה אלא לאחר שפנה בטלפון אל המשיבה, וזו הודיעה לו בעל פה, כי גם בקשתו השנייה נדחתה בשל היותה, לדבריה, "רגישה". ע/2 העתק מכתב העותר מיום 15.12.2003 מצורף ומסומן ע/2. 7. ביום 14.4.2004 פנה העותר, באמצעות האגודה לזכויות האזרח בישראל, אל המשיבה ואל מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה, והפציר בהם לשקול את בקשתו פעם נוספת, תוך שהוא מפרט בפניהן את הטענות העובדתיות והמשפטיות, המצדיקות להעתר לבקשה. ע/3 העתק מהפנייה אל המשיבה מיום 14.4.2004 מצורף ומסומן ע/3. ע/4 העתק מהפנייה אל מחלקת הבג"צים מיום 14.4.2004 מצורף ומסומן ע/4. 8. ביום 26.4.2004 שלחה המשיבה תגובה ראשונית, ובה הבטיחה לחזור ולשקול את בקשת העותר. יחד עם זאת הוסיפה המשיבה וטענה, כי "חיפוש החומר הוא מורכב ומחייב השקעת זמן ומשאבי אנוש רבים". בתגובה הודיע ב"כ העותר למשיבה, כי לא יסכין להמשך הסחבת בעניינו של העותר. ע/5 העתק מהתגובה הראשונית של המשיבה מיום 26.4.2004 מצורף ומסומן ע/5. ע/6 העתק ממכתב ב"כ העותר מיום 19.5.2004 מצורף ומסומן ע/6. 9. ביום 20.6.2004 הודיע ב"כ המשיבים, כי הוועדה לאישור חוקרים מורשים – המשיבה 2 - שבה ודנה בבקשת העותר, והחליטה שלא לאפשר לו לעיין במסמכים כלשהם, זולת מסמכים שהם נחלת הציבור זה מכבר ("מסמכים על דיונים בכנסת וכן צווים משפטיים סטטוטורים בלתי מסווגים"). זאת, כך נאמר, לאור העיקרון המנחה את הוועדה, ולפיו "לא חושפים חומר ארכיוני המצוי בתקופת ההגבלה לפי התקנות, הנוגע למו"מ או דיונים על גבולות, ועל תכנון וקביעת התיישבות עקב הרגישות הביטחונית והמדינית של החומר, עד שלא ייקבעו גבולות סופיים עם השכנים והנושאים והנותנים, זאת כדי לא לפגוע במו"מ עתידי" אלא אם מדובר ב"גבולות שכבר נקבעו כגון גבול מצריים". יחד עם זאת, באחרית הדברים הוזמן העותר לשוב (זו הפעם הרביעית!) ולפנות לארכיון צה"ל ולהציג התייחסות פרטנית לפי סעיפי בקשתו. "יתכן" – כך נאמר – "שהתייחסות פרטנית תאפשר עיון בחומר הנוסף". בנוסף הופנה העותר לחפש חומר בנושא מחקרו בארכיונים אחרים לרבות ארכיון המדינה וארכיון מכון ירושלים. ע/7 העתק מכתב ב"כ המשיבים מיום 20.6.2004 מצורף ומסומן ע/7. 10. בתגובה ביקש ב"כ העותר מהמשיבים להבהיר מה הטעם לשוב ולפרט את סעיפי הבקשה, שעה שכל כולם מתייחסים לנושא, שלדעת הוועדה הוא "רגיש" ואין להתיר את העיון בו. בנוסף, כיוון שגם הוועדה ציינה, כי הכלל, לפיו אין לחשוף "חומר בנוגע לגבולות והתיישבות", אינו חל על "גבולות שכבר נקבעו כגון גבול מצריים", ביקש ב"כ העותר לאפשר לו "לעיין בכל התיקים, שעשויים להיות קשורים לשני נושאים הנכללים בבקשתו והנוגעים ל'גבולות שכבר נקבעו' " (חומר על פינוי הבדואים מפתחת רפיח; חומר, המתעד את חלקו של דיין בתכנון העיר ימית). לבסוף, בהתייחס להצעת הועדה, כי העותר יחזור וייפרט את בקשתו, ציין ב"כ העותר, כי העותר ערך את בקשותיו הקודמות בהתאם להנחיותיה של הממונה על ארכיון צה"ל – המשיבה, ועל כן לא ברור איזה פירוט נוסף יוכל להושיעו. ב"כ העותר גם חזר על בקשתו "לאפשר למר גורנברג לעיין ברשימות התיקים מהשנים הרלוונטיות, כדי שיוכל להזמין את אלה הרצויים לו" שכן: "מר גורנברג לא ביקש מכם שתאתרו עבורו 'פריטים בודדים בתיקים' (כלשון הוועדה), שהרי זוהי בדיוק עבודתו של החוקר: מר גורנברג הוא שאמור לנבור בתיקים, שעשויים להיות רלוונטיים למחקרו ולראות האם יש בהם "פריטים בודדים", שעשויים לסייע לו במחקרו. בהקשר זה אין לי אלא לחזור למכתביי שבסימוכין, בהם הצבעתי על הכורח לאפשר לחוקרים, דוגמת מר גורנברג, לעיין ברשימות התיקים ולהזמין את אלה הרצויים להם.. ". ע/8 העתק מכתב ב"כ העותר מיום 22.6.2004 מצורף ומסומן ע/8. 11. בתגובה הודיע ב"כ המשיבים, כי אין כל מקום לאפשר לעותר לעיין ברשימת תיקים באשר ממילא הם כוללים חומר "שייתכן ולא ניתן יהיה לו לעיין בהם". באשר לדרישת העותר לקבל לידיו חומר, הנוגע להתיישבות באיזורים הסמוכים ל"גבולות שכבר נקבעו" – סגר ב"כ המשיבים את הפתח הצר, שהותיר במכתבו הקודם, והודיע שגם חומר מעין זה הוא חסוי, באשר חשיפתו, לאחר תקופה קצרה, עלולה לפגוע ביחסי החוץ של המדינה. ע/9 העתק מכתב ב"כ המשיבים מיום 5.7.2004 מצורף ומסומן ע/9. 12. בינתיים גם מילא העותר אחר הצעת המשיבים ופנה לארכיונים עליהם המליצה בניסיון למצוא בהם מסמכים, הנדרשים לו לצורך מחקרו (ראו סעיף 9 לעיל). מהמכון לחקר ירושלים הודיעו לעותר בתגובה, כי המכון הוקם בשנת 1978 וכי "אין בין כתליו ארכיון למסמכים היסטוריים". מגנזך המדינה נמסר לעותר, כי המסמכים שחיפש (מסמכים של משה דיין ושמעון פרס בתפקידם כשרי ביטחון) אינם שמורים בגנזך המדינה אלא בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון. בנוסף פנה העותר אל גב' יעל דיין ולפרופ' אשר ססר ממרכז דיין באוניברסיטת תל אביב, ואולם גם הם השיבו לעותר, כי אין בידם מידע מן הסוג שהוא מחפש, והפנו אותו שוב לארכיון צה"ל. ע/10 העתק ההתכתבות עם מכון ירושלים מיום 29.6.2004 מצורף ומסומן ע/10. ע/11 העתק תשובת גנזך המדינה מיום 7.7.2004 מצורף ומסומן ע/11. 13. לאחר הדברים האלה, ובהתאם להצעת ב"כ המשיבים, חזר העותר ופנה אל המשיבה וביקש לדעת האם חל שינוי בעמדתם. בשיחה טלפונית, שהתקיימה ביום 11.7.2004, הודיעה המשיבה לעותר, כי יוכל לעיין במספר מסמכים בודדים, שתרומתם למחקר מוטלת בספק רב, ושממילא ניתן לאתרם בארכיונים אחרים (פקודות שהוצאו ב-1967 מייד לאחר תום המלחמה וכן פרוטוקולים של מליאת הכנסת). כששאל העותר האם יוכל לעיין בחומר, הקשור בשיחות ספציפיות של משה דיין עם משה לווינגר ושל שמעון פרס עם מתנחלי סבסטיה, ענתה המשיבה, ש"כל הנושא הזה של התיישבות בשטחים נכנס לתחום מאוד בעייתי של דיונים או מגע עם הפלשתינאים", ועל כן, לפחות בשלב זה "לא חושפים חומרים כאלו", שמשליכים על בעיות של קרקעות ובעיות אחרות. כששאל העותר על חומר, שאינו קשור על מגעים עם פלסטינים, ענתה המשיבה: "אתה יודע יפה מאוד שהמתיישבים לא נכנסו לחלל ריק. ודאי שיש לזה נגיעה למגעים עם הפלשתינאים. ואתה רואה מה שקורה בעולם הרחב עם כל הסיפור של הגדר. אלה נושאים מאוד עדינים, מאוד בעייתיים, ואני בטוחה שלא אתה רוצה להיות זה שיוציא את הבעיות האלה החוצה. ואז יש כאן לנו בהחלט נקודת זמן שהיא בעייתית מבחינתך ומבחינתנו. אתה צריך להבין את הקונטקסט הרחב של כל הנושא הזה.... (ההדגשות שלי – א"פ)" 14. לבסוף התרצתה המשיבה והודיעה, שתחזור ותבדוק "עוד השבוע" האם יוכל לקבל חומר, הקשור במגעים, שהיו לשר הביטחון עם מתנחלי סבסטיה, ולתכנון העיר ימית בשנים 1972-1973. חרף הבטחתה לא חזרה המשיבה אל העותר אלא לאחר זמן רב, וגם אז הודיעה לו, כי לא יוכל לקבל את המידע שביקש, למעט פרט זניח אחד (חוברת בנושא תכנון העיר ימית). היא הבטיחה לשוב אליו עם תשובה לגבי פריט נוסף, ואולם לא עשתה זאת עד עצם היום הזה. בשלב זה תש כוחו של העותר. הוא חדל מלחזר לפתחה של המשיבה לאחר שהבין, שלא יזכה אלא בבדלי מידע שוליים, ולבטח לא יזכה לקיים מחקר כהילכתו. ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון 15. מטבע הדברים מביא העותר את סיפורו האישי בלבד, ובכלל זה – את המעט שלמד במהלך מגעיו עם ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון על אופן התנהלותו. על מנת שנוכל לדון בטענותיו של העותר, ננסה למקם את סיפורו במציאות העובדתית והמשפטית, שבה פועל ארכיון צה"ל. במלאכה זו נפנה בעיקר לאתר ארכיון צה"ל באתר משרד הביטחון, ולדו"חות, שנכתבו בעשור האחרון על ידי משרד מבקר המדינה. דו"חות אלה מעלים תמונה עגומה על האופן, שבו מתנהל הארכיון, לרבות חסימה חסרת הצדקה – ביטחונית או אחרת – של הגישה לחומר הארכיוני; הפלייה בין חוקרים, המבקשים לעיין בחומרים; הצבת חסמים ביורוקרטיים על העיון בחומר, וכיוצא באלו תופעות, שבאו לידי ביטוי גם בסיפורו האישי של העותר. ע/12 הדפים הרלוונטיים מתוך אתר משרד הביטחון מצורפים ומסומנים ע/12. ע/13 העתק מהפרק הרלוונטי בדו"ח מבקר המדינה 47 מיום 16.4.1997 מצורף ומסומן ע/13. ע/14 העתק מהפרק הרלוונטי בדו"ח מבקר המדינה 50ב מיום 1.5.2000 מצורף ומסומן ע/14. הארכיון 16. המשיבים מגדירים את ארכיון צה"ל כ"מרכז המידע הגדול ביותר במדינת ישראל לנושאי צבא וביטחון. ניתן למצוא בו מגוון רחב של נושאים שהעסיקו ומעסיקים את החברה בישראל, נוסף על התחומים הצבאיים, ובהם נושאי חינוך, הדרכה, רפואה, כלכלה, ועוד. מתוך כך מהווה ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון אחד המרכיבים החשובים ביותר בשמירת הזיכרון הקולקטיבי והמורשת התרבותית של החברה בישראל" (אתר משרד הביטחון – פרק: "על הארכיון", http://www.archives.mod.gov.il/pages/MISC/About1.asp?AR=1 ההדגשה שלי - א"פ). 17. הארכיון מתנהל בהתאם לחוק הארכיונים, התשט"ו-1955 (להלן: "חוק הארכיונים" או "החוק") והתקנות שהותקנו מכוחו. מבחינת הדין מהווה ארכיון צה"ל חלק בלתי נפרד מגנזך המדינה. הלכה למעשה הוא מתנהל, בלא עיגון חוקי, כיחידה של משרד הביטחון. מעורבותו של גנז המדינה בנעשה בארכיון מוגבלת ביותר ובפועל הוא מתנהל על ידי פקידי משרד הביטחון. מאז הקמתו מועבר לארכיון צה"ל ומערכת הביטחון תיעוד מכל סוג שהוא, שנוצר ביחידות צה"ל השונות (אתר משרד הביטחון, "על הארכיון"). בנוסף לכך נשמרים בארכיון "פקדונות" אישיים ומוסדיים – מסמכים, שהוחזקו בלשכותיהם של שרים ועובדי מדינה, אשר חדלו לכהן בתפקידם. העיון והגבלתו – תקופת הגבלה 18. סעיף 10(א) לחוק קובע, כי "כל אדם רשאי לעיין בחומר הארכיוני המופקד בגנזך, אך אפשר להגביל זכות זו בתקנות, ויכול שההגבלה תהיה לפי סוגו של חומר ארכיוני ולפי תקופה קצובה מזמן היווצרו". בתקנות הארכיונים (עיון בחומר ארכיוני המופקד בגנזך), התשכ"ז-1966 (להלן: "התקנות") נקבע, בין השאר, שלא יימסר לעיון הקהל חומר ארכיוני בענייני חוץ וביטחון, השייך למערכת הביטחון, אם לא עברו מיום היווצרו 50 שנה. תקופת ההגבלה ביחס לחומר ארכיוני שלא בענייני חוץ וביטחון הועמדה בתקנות על 30 שנה (ראו: תקנה 7 ופריטים 1 ו-2 בתוספת לתקנות). הלכה למעשה מתייחסים המשיבים אל כל המסמכים של מערכת הביטחון, יהא אשר יהא נושאם, כאל "חומר בענייני חוץ וביטחון" אפילו אם מדובר במסמכים, שמתעדים את פעילותם הפוליטית והמפלגתית של אישים, שכיהנו כשרי ביטחון. 19. מזה למעלה מעשרים שנה קיימת במערכת הביטחון הכרה בצורך להקדים ולחשוף את מסמכי הארכיון שלה לקהל לאחר תקופה קצרה מזו שנקבעה בתקנות. שתי ועדות שמונו לדון בענין זה, האחת בשנת 1977 והאחרת בשנת 1987, המליצו לקצר את תקופת החסיון. גם מבקר המדינה, ציין לפני כעשרים שנה, שאין הצדקה עניינית לקביעת גורפת של תקופת הגבלה כה ארוכה על כל המסמכים שבארכיון צה"ל, בשעה שמסמכים דומים בארכיונים אחרים כבר פתוחים לקהל. לנוכח זאת המליץ המבקר בפני כל הנוגעים בדבר לשקול את האפשרות להקדים את חשיפתו של חומר, המצוי בארכיון (דו"ח מבקר המדינה 47 (1997) 892). ב-1987 המליצה ועדה בראשות עוזר שר הביטחון אלוף (מיל') רפאל ורדי לקצר את תקופת ההגבלה של מסמכים בארכיון לאחר שהם יעברו סריקה וחשיפה ("סריקה" ו"חשיפה" - ראו בסעיף 21 להלן ואילך). בהתאם לזאת הורה שר הביטחון בשנת 1988 לקצר את תקופת ההגבלה ולחשוף מסמכים לאחר 33 שנות חיסיון בלבד במקום 50 שנה. אלא שתהליך חשיפת המסמכים התעכב וההחלטה לא יצאה אל הפועל. לנוכח זאת, המליץ האלוף ורדי בראשית שנת 1993 לזרז את תהליך החשיפה ולקצר את תקופת חיסיונם של המסמכים בארכיון ל-30 שנה. בראשית 1994 חזרה הנהלת משרד הביטחון והורתה לממונה על הארכיון לפעול לפי ההמלצותיו של האלוף ורדי, ואולם ההוראה לא בוצעה (דו"ח מבקר המדינה 50ב (2000) 713; דו"ח מבקר המדינה 47 (1997) 905-906). גם צה"ל הודיע בראשית 1996 למשרד מבקר המדינה על הסכמתו לחשוף את המסמכים שהפקיד בארכיון לאחר 30 שנה (דו"ח מבקר המדינה 50ב (2000) 713 ה"ש 5). 20. 17 שנים לאחר ששר הביטחון הורה על קיצור תקופת ההגבלה ל-30 שנה, ולאחר תילי תילים של מילים, שנאמרו בסוגייה זו, עדיין מוטלת על מסמכיה של מערכת הביטחון הגבלה אוטומטית ושרירותית של 50 שנה. בפועל מסמכים רבים חסויים זמן ארוך יותר בשל אי ביצוע "חשיפה". לגבי העותר המשמעות היא ברורה: מחקרו של העותר מתמקד בשנים 1967 עד 1977, ומכאן שלגבי מרבית המסמכים הרלוונטיים למחקרו עברו 30 שנים לפחות מאז היווצרם. לו היו ההמלצות וההנחיות הרבות, שיצאו בענין זה, מיושמות בפועל, הרי שלכאורה היו כל המסמכים הללו פתוחים לעיון הקהל הרחב, וממילא לא היה העותר נזקק לקבל אישור של "חוקר מורשה" על מנת לעיין בהם. "לכאורה" – שכן הלכה למעשה מסתבר, שתקופת ההגבלה השרירותית והמופרזת אינה המשוכה היחידה, הניצבת בפני מי שמבקש לעיין במסמכי ארכיון צה"ל. הגבלת העיון – דרישת הסריקה 21. מנגנון נוסף, המגביל את הגישה לחומר בארכיון צה"ל, הוא דרישת "סריקה", שעוגנה בתיקון, שהוכנס לתקנות בשנת 1994: בהתאם לתקנה 7ב לתקנות, אין להרשות עיון בחומר, אפילו עברה תקופת ההגבלה, בטרם עבר החומר "סריקה" ו"חשיפה", דהיינו - "שחרור מהגבלה של חומר מוגבל לאחר עיון ובדיקה של המפקיד", ובענייננו - מערכת הביטחון (הגדרת "מפקיד" בתקנה 1). 22. בדרך כלל, כל עוד מצוי מסמך בתקופת ההגבלה, דהיינו – 50 שנה מיום היווצרו, אין מעבירים אותו תהליך של בדיקה וחשיפה. בשל כך, לפי ממצאי מבקר המדינה, נוצר "מצב שבו העמדה הדרגתית של מסמכי הארכיון לעיון הקהל לאחר 50 שנה סוכלה כמעט לחלוטין, שכן התיקון לא הגביל את מלאכת הסריקה בזמן ובפועל… מתבצעת הסריקה באיטיות כה רבה, עד שכמעט אין לקהל גישה למסמכי הארכיון" (דו"ח מבקר המדינה 50ב (2000) 712). 23. מצב זה הוא עגום במיוחד לאור העובדה, שהרעיון לבצע תהליך סריקה וחשיפה נועד, בין היתר, לקצר את תקופת החיסיון של מרבית מסמכי הארכיון ולא להאריכו (ראו סעיף 19 לעיל). בפועל, כפי שמצאו הוועדות במשרד הביטחון ומבקר המדינה, הארכיון לא נקט בפעולות, שהיו דרושות לחשיפת החומר במועד (דו"ח מבקר המדינה 47 (1997) 892-893). בסופו של דבר, כך פסק המבקר, תהליך הסריקה גרם להגבלת הגישה למסמכים רבים, שאין בחשיפתם כדי להסב נזק לביטחון המדינה (דו"ח מבקר המדינה 50ב (2000) 712). הגבלת העיון – הקריטריונים לחשיפה 24. שאלת הקריטריונים, המשמשים בתהליך החשיפה, היא שאלת המפתח בכל הנוגע לפתיחת הארכיונים, לחופש המידע ולחופש הביטוי והמחקר. בהתאם לתקנה 7א(ב), על המפקיד – מערכת הביטחון בענייננו – לקבוע יחד עם גנז המדינה כללים לחשיפה. אלא שטיבם של הכללים ושל הקריטריונים, המשמשים את ארכיון צה"ל כדי להגביל את גישת הציבור למסמכים, לוט בערפל. 25. על פי האמור באתר הארכיון, בתהליך הסריקה והחשיפה בודקים "האם אין בחשיפת תיעוד רלוונטי משום פגיעה בביטחון המדינה או ביחסי החוץ שלה" או חשש לפגיעה בפרטיות (ראו אתר משרד הביטחון, פרק "שאלות נפוצות"). אלא שמדו"חות מבקר המדינה ומסיפורו של העותר עולה, שהלכה למעשה משתמשים המשיבים באמות מידה נוספות לצורך הטלת חיסיון על מסמכים, ושאמות מידה אלו מחמירות ומוגזמות. 26. בשנת 1990 עדכנה הנהלת הארכיון את אמות המידה לחשיפת מסמכים, ולפיהן נאסרה חשיפה של מסמכים, העוסקים בנושאים אלה: "נסיבות היפגעותם של אנשי צבא שלא הובאו לידיעת משפחותיהם; המאבק בין המחתרות; תדמיתם של צה"ל ומפקדיו ושל המדינה ואישיה; מוסר הלחימה בצה"ל; השמירה על טוהר הנשק; משפטים שנערכו בדלתיים סגורות; משפטים על עבירות ביטחון; עניינים העלולים לעורר ויכוחים פוליטיים ועוד" (דו"ח מבקר המדינה 47, 895). 27. בשנת 1996 לאור הערות של משרד מבקר המדינה הורה הממונה על הארכיון לסרוק את החומר הארכיוני לפי אמות מידה חדשות. עתה נשמט, לכאורה, הקריטריון הישן, האוסר על חשיפת מסמכים מחשש של פגיעה ב"תדמיתם של המדינה ואישיה", אך מנגד נקבע, "שלא ייחשפו מסמכים העוסקים בפרשיות מיוחדות ונושאים חסויים שלמדינה יש אינטרס למנוע את חשיפתם". איש לא – גם לא מבקר המדינה זכה לקבל הבהרה מה טיבם של אותם נושאים "שיש למדינה אינטרס למנוע את חשיפתם." בדו"ח מבקר המדינה נאמר, ש"ניסוח עמום זה פותח פתח למניעת חשיפה מטעמים לא ראויים" (דו"ח מבקר המדינה 47 (1997) 896). 28. בנוסף הצביע מבקר המדינה על העדר כללים אחידים לחשיפה בגנזך המדינה (שכזכור, הארכיון מהווה חלק ממנו): השוואה של אמות מידה, הנהוגות במוסדות מדינה שונים, העלתה, שאמות המידה, שעל פיהן פועל הארכיון, הן מחמירות ביותר, וכוללת עניינים, שמוסדות אחרים לא מצאו אותם מצדיקים לאי-חשיפה של חומר ארכיוני (שם, שם). גם בהמשך הדרך לא חל שינוי בענין זה. בשנת 2000 חזר מבקר המדינה והתריע על כך, שארכיון צה"ל מפעיל בעת ביצוע החשיפה קריטריונים מחמירים, שלא אושרו על ידי שר הביטחון, ושנדחו במפורש על ידי וועדה שבדקה אותם (דו"ח מבקר המדינה 50ב (2000) 714). בבדיקה שערך מצא המבקר, "שהארכיון מנע חשיפה של מסמכים רבים בלי שהובהר הנזק הצפוי מחשיפתם…. בבדיקה שערכה מערכת הביטחון עלה, שהסיבה לאי-חשיפתם של מחצית מהמסמכים שצוינו בדו"ח הביקורת… לא היתה מוצדקת" (שם, 716). את ממצאיו סיכם המבקר המדינה בדו"ח משנת 2000 תוך שהוא מבטא חשש, "שהעיקרון שלפיו פועל צוות החשיפה, הוא שלא לחשוף מסמכים אלא אם אין ברירה - עיקרון מנוגד לזה שלפיו הוא אמור לפעול" (שם, 723). משרד מבקר המדינה העיר להנהלת משרד הביטחון, ש"מתן חיסיון למסמכים כה רבים ללא הצדקה, הטעויות המרובות בשיקול הדעת והליקויים החמורים בעבודת צוות החשיפה, מחייבים את הנהלת משרד הביטחון ואת הממונה על הארכיון להגביר את הפיקוח על הצוות; שכן יש חשש שבהעדר פיקוח יתיר הצוות לעצמו לסרוק את המסמכים שבארכיון על פי אמות מידה לא מאושרות ובלי להתחשב בדרישות המחקר ההיסטורי, ולא יתקן את הליקויים בעבודתו" (שם, 716). 29. האגודה לזכויות האזרח ניסתה לבדוק מהם הקריטריונים, המשמשים את ארכיון צה"ל בחשיפת חומר ארכיוני. בהסתמך על זכות העיון בהנחיות פנימיות (ראו: סעיף 6(א) לחוק חופש המידע, התשנ"ח-1988, ותקנה 3 לתקנות חופש המידע, התשנ"ט-1999) פנה ב"כ העותרים ביום 15.7.2004 אל הממונה על ביצוע חוק חופש המידע במשרד הביטחון, גב' הדסה קלפפיש, וביקש לסור למשרד הביטחון ולעיין בהנחיות הפנימיות, שנקבעו על פי מצוות התקנות בעניין זה (ראו תקנה 7א(ב) לתקנות). לאחר סדרת השהיות ביורוקרטיות הודיעה גב' קלפפיש ביום 24.10.2004, כי משרדה עדיין מצוי "בעיצומו של תהליך לבחינת כל ההשלכות הקיימות לגבי העמדתה של הוראת משרד הביטחון, שעניינה נוגע לעיון בחומר ארכיוני על ידי נציג או חוקר מורשה ואולם כבר כעת ברור, כי לא ניתן להעמיד את ההוראה כפי שהיא" ועל כן עומלים על שיכתוב עותק מיוחד. ע/15 העתק מהתכתובת עם הממונה על ביצוע חוק חופש המידע במשרד הביטחון מצורף ומסומן ע/15. 30. יהיו הכללים לסריקה וחשיפה אשר יהיו, האופן שבו טופלו בקשות העותר, ובמיוחד דבריה המפורשים של המשיבה (ראו סעיף 13 לעיל) מחייבת את המסקנה, כי הלכה למעשה נוהגים המשיבים, לגנוז מסמכים, שלדעתם יש בהם כדי לפגוע בתדמית המדינה ואישיה – אותו קריטריון שלכאורה נשמט מרשימת הקריטריונים בשנת 1996 (ראו סעיף 27 לעיל), ולהסתירו מאחורי שיקולים "רשמיים" של חשש לפגיעה בביטחון המדינה או יחסי החוץ שלה. חוקרים מורשים 31. כזכור, במוקד העתירה דנן עומדת דחיית בקשתו של העותר לקבל מעמד של "חוקר מורשה". כחלק מהמגמה להקל על מגבלות העיון בארכיון, שונו התקנות בשנת 1994, ונקבע בהן מעמד של חוקר "מורשה", שיהא רשאי לעיין במסמכי הארכיון אף בטרם חלפה תקופת ההגבלה שנקבעה להם - בכפוף לסריקה ולחשיפה. 32. על פי הנאמר באתר ארכיון צה"ל, חוקר, שמבקש לצרכי מחקר לעיין במסמכים, המוגבלים בעיון, צריך למלא טופס ולבקש מעמד של "חוקר מורשה". הבקשה מובאת לדיון בפני "הוועדה לאישור חוקרים מורשים" - המשיבה 2 דנן. על פי הנאמר באתר ארכיון צה"ל, הוועדה בודקת כל בקשה, המכוונת למחקר בלבד, ואך ורק בהיבט הביטחוני שלה, דהיינו - האם ניתן לפתוח את התיעוד המבוקש לעיון הציבור. במהלך השנים אושרו עשרות רבות של עבודות מחקר, ונחשף עבורן תיעוד מתאים (מתוך אתר משרד הביטחון, פרק "חוקר מורשה"). 33. לכאורה יכול היה מנגנון זה להקל את חומרתן של המגבלות, שמטילים המשיבים על חופש המידע שבארכיון. אלא שמבקר המדינה בדק ומצא, שעצם הצורך בהרשאה ותנאי ההרשאה, והאופן שבו נוהגים המשיבים בהקשר זה, מעלים חשש ליחס של איפה ואיפה כלפי המעוניינים לעיין בחומר, בניגוד לאמות המידה המקובלות במחקר מדעי (דו"ח מבקר המדינה 50ב (2000) 712). 34. מסתבר ש"הארכיון אינו נוהג בשוויון כלפי הפונים אליו" (דו"ח מבקר המדינה 47, 906). כך, למשל, מצא מבקר המדינה, "כי מנהל צוות החשיפה הורה שלא לחשוף לפני חוקר מסוים מסמכים שהתיר לחושפם לפני חוקרים אחרים", ושלפי ממצאי המבקר לא היו מסווגים. בדומה לזה מצא המבקר, ש"מנהל צוות החשיפה מנע מכמה חוקרים לעיין בחומר ארכיוני בנימוק, שאינם ראויים לקבל שירותים בארכיון". בדו"ח משנת 2000 דיווח המבקר, כי בדיקה נוספת שביצע העלתה, "שלא חל כל שינוי בעניין זה". עוד נמצא, כי מנהל צוות החשיפה מנע מחוקרים גישה למסמכים שלא מטעמי סודיות, אלא "מפני שלדעתו הם לא היו נחוצים לנושא המחקר" (דו"ח מבקר המדינה 50ב, 716). 35. ב-1997 קבע גנז המדינה, שהכללים להכרה בחוקרים מורשים, הנהוגים במערכת הביטחון, גורמים למצב, שבו "הזוכים לגישה לחומר ארכיוני מוגבל הם במקרים רבים מדי אנשים הקשורים ל'ממסד' במשמעותו הצרה; אנשי המערכת הממלכתית ומקורביהם. לחוקר שאינו 'מקורב', כמו הפרופסור הידוע בדעותיו הלא שגרתיות או הביקורתיות על הממסד, הדוקטורנט המוכשר אך חסר הקשרים, העיתונאי העצמאי, או האזרח מהשורה – לכל אלה אין גישה לחומר הסודי. מצב זה של איפה ואיפה לא ייתכן במדינה השומרת חוק" כתב הגנז. חרף זאת, בבדיקה, שביצע מבקר המדינה כעבור 3 שנים, נמצא, כי לא רק שגנז המדינה לא פעל לבטל את הכללים הקלוקלים, הנהוגים בארכיון צה"ל לצורך בחינת בקשה להכרה בחוקר מורשה, אלא אף פעל להנחיל אותם ליתר משרדי הממשלה (דו"ח מבקר המדינה 50ב, 719-720). 36. גם חוקרים, שזוכים למעמד הנכסף של "חוקר מורשה", כפופים למערכת כללים תובענית וחסרת הצדקה. כך, למשל, ציין מבקר המדינה, שמשרד הביטחון הורה שלא למסור לחוקרים חומר, שכלול בפיקדונות אישיים או מוסדיים. זאת, הגם שהמדובר בפיקדונות, שהמידע בהם עשוי לתרום תרומה נכבדה למחקר (דו"ח מבקר המדינה 50ב, 719), ושהלכה למעשה הם "מסמכי מדינה שנלקחו בידי אנשי ציבור ועובדי מדינה, ויש לנהוג בהם כבחומר השייך למדינה". מבקר המדינה הוסיף וציין, שהגבלת הגישה למסמכים אלה, ומניעתם מהקהל הרחב, יוצרות "מצב של איפה ואיפה" (שם, 722). בנוסף נקבע בהוראה הנ"ל, שחוקר מורשה צריך להתחייב בכתב, שנוסח המחקר שיכין יהיה כפוף לאישור ביטחוני, ושלא יפרסם בעל פה או בכתב מאמר, כתבה או חיבור, אלא באישור משרד הביטחון ובתנאים שהוא יקבע; פרסום המחקר כולו מותנה בקבלת אישור מראש מחלקת ביטחון שדה (היום נקראת – "מחלקת ביטחון מידע") בצה"ל בנוסף לאישור הצנזור הצבאי הראשי, ועל החוקר להסכים, שמשרד הביטחון יהיה רשאי לשנות את היקף מחקרו או להפסיקו, אם יראה זאת לנכון; על החוקר להפקיד עותקים אחדים ממחקרו ביחידות, שנקבעו במערכת הביטחון, והיא תהיה רשאית להשתמש בהם שימוש לצרכיה ללא הגבלה (דו"ח מבקר המדינה 50ב (2000) 719). הלכה למעשה, מרגע שחוקר מקבל מעמד של "מורשה" הוא נדרש להסכים לכך, שהמשיבים יוכלו לשלוט במחקרו, לרבות חלקים, שמקורם אינו בארכיון. 37. משרד מבקר המדינה הודיע למשרד הביטחון, "כי עליו לפעול למניעת מצב שבו מערכת הביטחון תיבחר את ההיסטוריונים הנראים לה, והארכיון יספק להם את המסמכים שימצא לנכון וימנע את החומר מאחרים, שכן המשכה של פעילות זו עלולה לשבש את המחקר ההיסטורי ולהוביל לכתיבת 'היסטוריה מטעם' " (שם, 723). 38. חששו של מבקר המדינה משיבוש המחקר ההיסטורי ומפני כתיבת "היסטוריה מטעם" מתחזק לנוכח העובדה, שארכיון צה"ל פתוח בפני חוקרים מזן אחר: בהתאם לתקנות רשאי "המפקיד", דהיינו משרד הביטחון, למנות נציג, שיוכל לעיין בחומר לצרכיו הבלעדיים של המפקיד (הגדרת "נציג" בסעיף 1 לתקנות). בהתאם לכך ממנה משרד הביטחון "נציגים" מטעמו, שזכאים לגשת לחומר ארכיוני, המצוי בתקופת ההגבלה, לצורך עבודה על מחקר. מחקרים מסויימים נערכים לצרכים פנימיים של מערכת הביטחון, אבל רבים מהם מתפרסמים בסופו של דבר, לאחר "עריכה" הגונה בהוצאת מערכת הביטחון. זאת ועוד, חוקרים, שמקבלים "מורשים" הם פעמים רבות יוצאי מערכת הביטחון, או חוקרים, שמקובלים עליה. כך, למשל, בדיון שהתקיים ביום 17.1.2005 בוועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת, שאל יו"ר הוועדה את ד"ר אביתר בן צדף, מה מבחני הגישה לחומר חסוי (באותו עניין דובר על חומר חסוי של ועדות חקירה). בן צדף, שהיה במשך שנים איש מערכת הביטחון ועורך כתב העת "מערכות", ענה ללא כחל ושרק: "להיות מאנשי שלומנו. הייתי עורך עיתון 'מערכות'. במסגרת הזאת קיבלתי את זה. אם לא הייתי עורך עיתון 'מערכות' לא הייתי מקבל" (http://www.knesset.gov.il/protocols/data/html/huka/2005-01-17.html). 39. כאמור (בסעיף 29) לעיל, טרם נענתה בקשתה של האגודה לזכויות האזרח לעיין בהנחיות, שלפיהן פועל הארכיון, ובכלל זה – הכללים, שנקבעו במצוות תקנה 7א(א) להכרה בחוקר מורשה. עיון ברשימות התיקים 40. כזכור, אחד המכשולים המרכזיים, שבהם נתקל העותר בבואו לנסח את בקשתו לעיון במסמכי הארכיון, היה סירובם של אנשי הארכיון לאפשר לו לעיין ברשימות התיקים ולהחליט בהתאם לנושא מחקרו ועל פי כישוריו כחוקר באלו תיקים ברצונו לעיין. העותר התבקש שוב ושוב לפרט את הנושאים, שברצונו לחקור, על מנת שהמשיבים יחליטו עבורו אלו תיקים מתאימים לו. 41. חוקר עצמאי שמכבד עצמו אינו יכול להסתמך על שיקול דעתם של אחרים, כפי שטען ב"כ העותר בפני המשיבים (ראו סיפא לסעיף 10 לעיל). מסתבר שלא רק העותר העלה תמיהות והשגות בענין זה. עוד בשנת 1997 כתב מבקר המדינה, כי "איתור חומר בשביל הפונים בידי עובדי הארכיון במקום להעמיד לרשותם רשימות מלאי, פוגם בשירות הניתן להם, ועלול לעורר את הטענה, שבמהלך איתור החומר מצניעים עובדי הארכיון חלק מהמידע המבוקש מסיבות לא ראויות" (דו"ח מבקר המדינה 47 (1997) 906). מקץ שלוש שנים חזר מבקר המדינה וכתב: "בביקורת הקודמת נמצא, שהארכיון אינו מאפשר לחוקרים לעיין ברשימות התיקים ולהזמין את אלה הרצויים להם, אלא קובע בעבורם את התיקים שלדעתו עשויים לעניין אותם, ואין ודאות שעולה בידו לאתר את רוב התיקים הדרושים להם. מבקר המדינה העיר לארכיון, שהנוהג האמור מהווה ליקוי חמור בסדרי העבודה של הארכיון ואינו ראוי מבחינה מקצועית - ארכיונאית; כי הוא עלול לשמש עילה למניעת עיון בחומר משיקולים זרים. המעקב העלה שלא חל כל שינוי בעניין זה" (דו"ח 50ב (2000) 713). כך, למשל, מנהל צוות החשיפה מנע מחוקרים גישה למסמכים שלא מטעמי סודיות, אלא "מפני שלדעתו הם לא היו נחוצים לנושא המחקר" (שם, 716). הטיעון המשפטי הזכות לדעת מקורותיה של הזכות לדעת 42. ביסוד העתירה מונחת הזכות לדעת - זכותו של כל אזרח לקבל מידע אודות התנהלות השלטון, ובכלל זה - זכות העותר לקבל מידע בנושא מחקרו. זכות זו הוכרה זה מכבר בפסיקה בהיותה נגזרת מערכי היסוד ומזכויות היסוד החוקתיות. 43. זכות העותר לעיין במסמכים הקשורים לנושא מחקרו, וזכותו של כל אדם במדינה לקבל מידע מאת השלטון היא תנאי לקיומו של חירות הביטוי חופש העיתונות וחופש המחקר (ראו: אהרן ברק "חופש המידע ובית-המשפט" קריית המשפט ג' (תשס"ג) 95, 97-98 (להלן: "ברק, חופש המידע ובית המשפט"). 44. מקור חשוב נוסף לזכות לדעת הוא המשטר הדמוקרטי עצמו (ראו: זאב סגל הזכות לדעת באור חוק חופש המידע (תש"ס) (להלן: "סגל"), 36; דברי הסבר להצעת חוק חופש המידע, התשנ"ז-1997, הצ"ח תשנ"ז, 409). "במשטר דמוקרטי העם צריך לדעת את המדיניות כדי שיוכל לגבש עמדה כלפיה, לבחון את יעילות הגשמתה, לבקר אותה, לפקח עליה ולשנותה" (ברק, חופש המידע ובית המשפט, 96; בג"ץ 1601/90 שליט נ' פרס, פ"ד מד(3) 353, 360; וראו גם:Itzhak Galnur, (ed.) Government Secrecy in Democracies, (New York, 1977) p. 276); עע"מ 8282/02 הוצאת עיתון "הארץ" בע"מ נ' משרד מבקר המדינה, פ"ד נח (1) 465, 471). 45. מניעת מידע מהציבור עלולה גם לפגוע באזרחות הפעילה של אזרחי המדינה ולפגום באמינות השלטון, ובעקבות זאת - לערער את ההליך הדמוקרטי (פנינה להב "חופש הפרסום, זכותו של האזרח לדעת וסודות רשמיים" משפטים ו' (תשל"ו) 562, 571 (להלן: "להב, חופש הפרסום"). 46. הזכות לכבוד ולאוטונומיה אף היא מקור לזכות לדעת. אין מדובר רק בזכות הציבור ליטול חלק בחיים הפוליטיים. "זכותו של היחיד בחברה, כי האמת תיחשף וכי תינתן לו האפשרות להגשמה עצמית. הזכות לדעת היא לא רק זכותו של הציבור. היא גם זכותו של היחיד" (עניין שליט, 365). חופש הבחירה של אדם הוא אחד מן הביטויים של זכותו של לכבוד וחלק ממהותו כאדם (בג"ץ 7357/95 ברקי פטה המפריס בע"מ נ' מדינת ישראל, פ"ד נ (2) 769, 783; ע"א 6601/96 Aes Systemi Nc נ' סער, פ"ד נד (3) 850, 863). אין אוטנומיה בלא חופש בחירה ואין חופש בחירה בלא מידע רלוונטי. "הפרט מגשים את עצמו, בראש וראשונה, בקבלת מידע על עצמו ועל העולם הסובב אותו. באמצות מידע יוכל לעצב את אישיותו. מכאן הקשר ההדוק בין הזכות לדעת לבין כבוד האדם" (ברק, חופש המידע ובית המשפט, 98; וראו גם: בג"צ 2594/96 המכללה למינהל נ' לשכת עורכי הדין בישראל, פ"ד נ (5) 166, 174ה). 47. טעם נוסף לזכות לדעת, הוא מעמדה של הרשות השלטונית – של המנהל הציבורי כנאמן הציבור (ברק, חופש המידע ובית המשפט, 98). "מידע שרשות הציבור מחזיקה בו… קניינו של הציבור הוא. הרשות מחזיקה בו אך בנאמנות עבור הציבור" ולמענו (עע"מ 8282/02 הוצאת עיתון "הארץ" בע"מ נ' משרד מבקר המדינה, פ"מ נח (1) 465, 471). 48. בנוסף, זכותו של כל אזרח לקבל את המידע אודות התנהלות השלטון "תפקיד ראשון במעלה נודע לה בתרבות השילטון" ובתקינות פעולתה של הרשות הציבורית (עניין הוצאת עיתון הארץ, 471; וראו גם: רע"א 291/99 ד.נ.ד. נ' מנהל מע"מ, פ"ד נח(4) 221, 233). 49. העתירה דנן עניינה חופש המידע בארכיון צה"ל. העותר מבקש מידע לגבי אירועים, שהתרחשו לפני כ-30 שנה. ואולם אין בכך כדי להמעיט כהוא זה מהרלוונטיות של הביסוסים, שמנינו לעיל לזכות לדעת. המידע ההיסטורי, לא כל שכן – מידע אודות ההיסטוריה החדשה של מדינת ישראל, מזין את הדיון הציבורי במגוון נושאים אקטואליים ומשפיע על מהלכם. ויכוחים אודות אירועים בני עשרות שנים מוסיפים להדהד בחלל הזירה הציבורית ולא אחת אף מגיעים לפתחם של בתי המשפט (ראו למשל: בג"צ 152/82 אלון נ' ממשלת ישראל, פ"ד לו (4) 449, 475; בג"ץ 10673/03 מרגלית נ' יד-ושם, פדאור 04 (9) 710; בג"צ 1/81 שירן נ' רשות השידור, פ"ד לה (3) 365; בג"צ 5088/03 מעריב נ' ממשלת ישראל, פדאור 93(3)307; ע"א 323/98 שרון נ' עוזי בנזימן, פ"ד נו(3) 245). זכות יסוד חוקתית 50. בשים לב למעמדם הרם של הערכים ושל עקרונות היסוד, שעליה מתבססת הזכות לדעת, מן הדין לראות בה זכות יסוד חוקתית על חוקית, המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. לחלופין ולמצער יש לראות בזכות לדעת זכות חוקתית מן המעלה הראשונה, בדומה למעמד הנורמטיבי הרם, שהוקנה לחופש הביטוי עוד מימים ימימה. 51. הטעמים, שמהם נגזרת הזכות לחופש המידע, מעוגנים היטב בערכי היסוד של שיטת המשפט הישראלית, ובחוק יסוד: כבוד האדם וחרותו. חוק היסוד מגן על משטרה הדמוקרטי של מדינת ישראל, על הזכות לאוטונומיה ועל חופש הביטוי (ראו: ע"א 2781/93 דעקה נ' בה"ח כרמל, פ"ד נג (4) 526, 575; בג"צ 2481/93 דיין נ' מפקד מחוז ירושלים, פ"ד מח (2) 456; עע"א 4463/94 גולן נ' שב"ס, פ"ד נ(4) 136, 156; אהרן ברק, פרשנות במשפט (נבו, תשנ"ג), כרך שלישי: פרשנות חוקתית (להלן: "ברק, פרשנות חוקתית"), 426, 416 ו-427). 52. לאור זאת יש לראות גם בזכות לדעת, חלק בלתי נפרד מהזכות לכבוד - זכות יסוד חוקתית על-חוקית, המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. הוראות חוק חדש, שאינן עומדות בפסקת ההגבלה של חוק היסוד (לרבות הוראות חוק חופש המידע) יתבטלו, ולמצער יפורשו באופן שימנע את הסתירה בינן לבין הוראות חוק היסוד (ראו: בג"צ 9098/01 גניס נ' משרד הבינוי והשיכון, פס"ד מיום 22.11.2004). ובאופן דומה יש לפרש גם דבר חקיקה שנחקק עובר לחקיקתו של חוק היסוד (ראו: בש"פ 537/95 גנימאת נ' מדינת ישראל, פ"ד מט (3) 355, 410-412). 53. למצער יש לייחס לזכות לדעת את אותו מעמד נורמטיבי רם המעלה, שיוחס לחופש הביטוי מאז ומתמיד. יש להמשיך ולפרש חוקים גם לאורן של הזכויות החוקתיות, שעדיין לא זכו לעיגון בחוק יסוד (ראו: אהרן ברק, פרשנות במשפט, כרך שני - פרשנות החקיקה (להלן: "ברק, פרשנות החקיקה"), 427-428 ו-493). על כן, בדומה למה שנקבע, למשל, לגבי חירות האסיפה והתהלוכה, כך גם חופש המידע הוא חלק מזכויות היסוד, המהוות כללים לפרשנות החקיקה. "הנחתו של בית המשפט היא, כי המחוקק לא ביקש לשלול או להגביל חירויות יסוד אלה." (בג"צ 153/83 לוי נ' מפקד המחוז הדרומי, לח (2) 393, 399; וראו גם: בג"צ 10182/03 חינוך לשלום בע"מ נ' רשות השידור, פס"ד מיום 25.11.2004, פסקה 8; ברק, פרשנות החקיקה, 420-421 ו-487). 54. תהא אשר תהא ההכרעה בשאלת מעמדה החוקתי המדוייק של הזכות לדעת, הרי שכל פעולה מנהלית, ובכלל זה – כל נורמה מעשי ידי הרשות, המצמצמת את תחולתה, חייבת לעמוד בתנאי פסקת ההגבלה (ראו: בג"ץ 2753/03 קירש נ' הרמטכ"ל, פ"ד נז (6) 359, 368; בג"צ 316/03 בכרי נ' המועצה לביקורת סרטים, פ"ד נח (1) 249, 262-263). הזכות לדעת באור חוק חופש המידע, החוק באור הזכות לדעת 55. הזכות לדעת הוכרה בפסיקה עוד קודם לחקיקתו של חוק חופש המידע, התשנ"ח-1998 (עע"מ 8282/02 הוצאת עיתון "הארץ" בע"מ נ' משרד מבקר המדינה, פ"ד נח (1) 465, 472; בג"צ 2594/96 המכללה למינהל נ' לשכת עורכי הדין בישראל, פ"ד נ (5) 166; ענין שליט, 366-364). 56. אין בחקיקת חוק חופש המידע כדי ליצור הסדר שלילי או לצמצם את הזכות ההלכתית לדעת. עת הוגשה הצעת חוק חופש המידע לכנסת הובר, כי "נסיבות אשר אינן נופלות בגדר זכות למידע לפי חוק זה… אין ההצעה באה להשמיע איסור לתת בהן מידע. " (הצ"ח תשנ"ז, 397; וראו גם: דו"ח הועדה הציבורית לענין חופש המידע (תשנ"ה), 32; וכן ברק, חופש המידע ובית המשפט, 104). 57. חוק חופש המידע קבע עקרון כללי, ולפיו חלה על רשויות המדינה חובה חיובית למסור מידע לציבור. החוק החדש יצר סביבה משפטית חדשה. הוא משפיע על פירושו של חוק קודם (ראו: ברק, פרשנות החקיקה, 347). הוא משמש כ"מורה דרך פרשני" בכל סוגייה הנוגעת לזכות לדעת, ואפילו אין הוא חל עליה (רע"א 291/99 ד.נ.ד. נ' מנהל מע"מ, פ"ד נח(4) 221, 229). 58. האמור לעיל כפוף לאפשרות שהוראות שבחוק חופש המידע, יבוטלו ככל שאין הן עומדות בתנאי פסקת ההגבלה. יתר על כן, "ההלכה השיפוטית שהכירה בעבר בזכות לדעת תמשיך ותתפתח" גם בקשר "למצבים המצויים מחוץ לחוק" (ברק, חופש המידע ובית המשפט, 104). ושעה שבית המשפט דן במצבים מעין אלה, אין הוא כבול בהסדרים שבחוק חופש המידע, ככל שאלה מצמצמים את הזכות לדעת שלא לתכלית ראוייה או מעבר למידה הדרושה. הזכות לדעת ואינטרסים מתנגשים איזון בין הזכות לדעת לבין ביטחון המדינה 59. העתירה דנן עניינה בהגבלות, שמטילים המשיבים על גישתו של הציבור בכלל ושל העותר בפרט לחומר הגנוז בארכיון צה"ל. צימצום הזכות לדעת נעשה על ידי המשיבים בעזרת שורה של מנגנונים ואמצעים (תקנות, נהלים, פרקטיקות). בטרם נפנה לדון בהגבלות הנ"ל אחת לאחת, נבקש לבחון כיצד יש לאזן בין חופש המידע לבין ביטחון המדינה. 60. במקום בו קיים עימות בין הזכות לדעת לבין חשש לפגיעה בביטחון המדינה או יחסי החוץ שלה, יש להשתמש בנוסחת איזון "אנכית" - נוסחה, הקובעת את התנאים אשר בהתגבשותם ערכים או עקרונות מסויימים גוברים על אחרים (ראו: אהרן ברק, פרשנות תכליתית (2003) 231). בהקשר של הזכות להפיץ מידע בעל אופי צבאי ביטחוני, הגבלה על בחופש הביטוי תותר רק במקרה, שקיימת הסתברות קרובה לוודאות לפגיעה קשה וממשית בשלום הציבור (בג"צ 680/88 שניצר נ' הצנזור הצבאי הראשי, פ"ד מב (4) 617, 630). לדעת פרופ' זאב סגל, גישה זו צריכה לחול גם שעה שמדובר בחופש המידע, ויותר מכך – מעמדו של חופש המידע מחייב נקיטת מבחן של "סכנה ברורה ומיידית". (סגל 176-177). 61. חוק חופש המידע קובע סייג לחובת הרשות לגלות מידע, שעה שמדובר ב"מידע אשר בגילויו יש חשש לפגיעה בביטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה, בביטחון הציבור או בביטחונו או בשלומו של אדם" (סעיף 9(א)(1) לחוק). לדעת פרופ' אהרן ברק, במקרה מעין זה תוגשם תכלית החוק, אם הזכות למידע תוגבל כאשר הפגיעה באינטרס הציבורי היא קשה ורצינית, וחומרת הסתברותה היא קרובה לוודאי (ברק, חופש המידע ובית המשפט, 101-102 ו-103). 62. מבחן הסכנה הברורה והמיידית, ולמצער – מבחן הוודאות הקרובה לפגיעה חמורה בביטחון המדינה, הוא המבחן הראוי גם לסוגיות, שאינן כפופות ישירות לחוק חופש המידע, לרבות הסוגיות שבענייננו. אך בכך לא סגי. כאשר דנים בפגיעה בזכות לדעת או בצימצומה אל מול צרכים ואינטרסים שמעלה הרשות, מן הראוי לשים אל לב למספר היבטים יחודיים. הנטייה ה"טבעית" של הרשות להסתיר "בארכיונים הרשמיים רבים החללים הריקים, זכר למסמכים שהושמדו מאוחר יותר כדי להסתיר כל עובדה העשוייה לפגוע ביוקרתו של מפקד זה או אחר". (הארט, מדוע איננו לומדים מן ההיסטוריה? 25). 63. בעת שפונים לבחון את שיקול דעתה של הרשות, המבקשת להסתיר מידע מעין הציבור, יש לנקוט משנה זהירות. הארגון הביורוקרטי מטבעו אינו מאוהב בשקיפות. כפי שאמר בית המשפט העליון לפני עידן ועידנים: " 'ברור לי כי השלטונות מייחסים חשיבות מופרזת להבטחת סודיות מסמכיהם. הם סבורים שאינם יכולים למלא את תפקידם כהלכה, אם מישהו מבחוץ יהיה חופשי לראות את המסמכים. אפילו מסמך שבגילוי תוכנו אין נזק כלשהו, אף על פי כן, אסור לגלותו פן תהא פירצה בחסינותם האהובה עליהם' " (בג"ץ 337/66 עזבון פיטל נ' ועדת שומה, פ"ד כא (1) 69, 71). ושעה שהוגשה הצעת חוק חופש המידע לכנסת, נאמר בדברי ההסבר, כי "קשה לשרש את נטיית הרשויות לראות במידע נכס שלהן ולא נכס המוחזק בנאמנות על ידיהן עבור הציבור ומטעמו…" (הצ"ח תשנ"ז, 397; וראו גם דברי שר המשפטים בעת הצגת החוק (ד"כ 26 (תשנ"ח) 7214). 64. כבר לפני יותר ממאה שנים טען הסוציולוג מקס ובר, כי המנגנון המנהלי פיתח את הסודיות על מנת להיות יעיל ועל מנת להתקיים, ואולם בשלב מאוחר יותר הפכה הסודיות לאובססיה, למטרה במקום אמצעי, וזאת על מנת להגן על המינהל בפני פיקוח פרלמנטרי אפקטיבי. לעומתו סבר רוברט מרטון, שהסודיות היא תופעה, המסמלת לא רק תאווה לכוח אלא אינרציה ביורוקרטית (Francis.E. Rourke, Secrecy and Publicity: Dilemmas of Democracy (Johns Hopkins Press 1961), 21-22; מתוך: להב, חופש הפרסום, 569, ה"ש 31). 65. נטיית היתר של הרשויות להסתיר מידע מעין הציבור לא פסחה על רשויות הביטחון הישראלית (ראו למשל פרשת שניצר; וכן פרשת אלדר - רע"א 6791/03 משרד הביטחון נ' אלדר, החלטה מיום 29.7.2004). לכן, בבואנו לבחון את טענת הרשות בדבר הצורך בהסתרת מידע מהציבור, טוב נעשה אם נביא בחשבון גם את החיבה היתרה לחיסיון, הטבועה ברשויות המינהל. הסכנות שבחיסוי יתר 66. מעבר לפגיעה בזכות עצמה גורם חיסוי היתר לשיבוש המינהל התקין ולהפלייה בין אזרחים בכל הנוגע להנאה מחופש המידע. סיווג יתר גורר אחריו הסדרים לא פורמליים של העברת מידע - מתפתחים ערוצי מידע "פיראטיים", שבהם זורם מידע רק לקבוצות וליחידים, המחזיקים בעמדות כוח בחברה. ובהיזון חוזר, העובדה שבעלי הכוח נהנים ממידע, שנותר חסוי מפני הציבור הרחב, מפחיתה את הלחץ הציבורי, שמופעל על המינהל לחדול מסיווג היתר. בהקשר זה מדבר פרופ' יצחק גלנור על רשתות מידע לא פורמליות, המקבילות למטריצות הכוח – תפוצת המידע אינה מקבילה ל"אקסיומה הדמוקרטית" של זכות הציבור לדעת. הציבור בכללו נותר מחוץ להן. (Galnur, Government Secrecy, (see s.44 above), p. 190). 67. חוקרים רבים טוענים גם, שסודיות היתר היא שגורמת למכת ההדלפות הפושה בימינו (ראו: להב, חופש הפרסום, 572). זאת, בין היתר, משום שהמדליפים מתוך המערכת מודעים לסיווג היתר ומודעים, שמידע רב בעצם אינו מסכן "באמת" אינטרסים חיוניים. פעמים רבות מדובר גם בהדלפות מכוונות וסלקטיביות, במטרה להשפיע על דעת הקהל באופן מניפולטיבי: “When everything is classified, then nothing is classified, and the system becomes one to be disregarded by the cynical or the carelessness, and to be manipulated by thoses intent on self-protection or self-promotion” (N.Y.times v. U.S, 403 U.S. 713, 729 (1971) Stewart J.; and see also: Note: Keeping secrets, 103 Harv. L.R. (1990) 906, 913) חופש המידע גם הוא ביטחון 68. שעה שחופש המידע נמצא, לכאורה, בעימות עם ביטחון המדינה, מן הראוי לזכור, כי ההתנגשות אינה מוחלטת. פעמים רבות זרימתו של מידע חופשי היא ערובה לביטחון. כפי שראינו (בסעיף 44 לעיל), חופש המידע הכרחי במדינה דמוקרטית. מדינה הפועלת במחשכים, מאבדת את אמון הציבור. אזרחיה מתעייפים מהמידע החלקי והסלקטיבי, שהם מקבלים, ועקב כך חדלים להזדהות עם מטרותיה, ואף נמנעים מלהשתתף באופן פעיל בהליך הדמוקרטי. לתופעות אלו עלולות להיות השלכות הרות גורל על כוח עמידותה של המדינה ועל שרידותה. ביטחון המדינה תלוי, אפוא, גם בשמירה על שלטון החוק ועל הדמוקרטיה (ראו למשל: ענין שניצר, 645; בג"צ 2056/04 מועצת בית סוריק נ' ממשלת ישראל, (טרם פורסם) בפסקה 86). 69. אך מעבר לכך, נטייתו של המנגנון למנוע ללא הצדקה מידע מן הציבור גוררת אחריה השלכות מוסדיות, שפוגעות בתורן בביטחון המדינה. כאמור (בסעיף 67 לעיל) חיסיון יתר עלול לגרום להדלפות בלתי מבוקרות. בנוסף הוא פוגע בפיקוח הציבורי והפרלמנטרי על פעולת הרשות הציבורית, ועקב כך נפגמת תקינות פעולתה (ראו סעיף 48 לעיל). ובהעדר פיקוח ודיון ציבוריים, עלול המנגנון, גם ללקות בקיבעון ולפעול על יסוד תפיסות מוטעות. הצמרת מתחילה להאמין במידע הסלקטיבי שהיא משחררת ועוצמת את עיניה בפני מידע סותר המגיע לידיה (להב, חופש הפרסום, 570; וראו גם: Alasdair Roberts, National Security and Open Government, Georgetown Public Policy Review, 9:2 (2004) 69). ושעה שמדובר במנגנונים, שמעצבים את מדיניות הביטחון של המדינה, יכולות להיות לתופעות אלו תוצאות הרות אסון, כפי שמדינת ישראל חוותה בעבר על בשרה. 70. לבסוף, חופש המידע חיוני פעמים רבות כדי שהציבור ידע מה הסכנות, הנשקפות לביטחונו ולביטחון המדינה, וישכיל להתגונן מפניהן )ראו: The Joint Inquiry Into Intelligence Community Activities Before and after Terrorist Attacks of September 11. Government Printing Office. July 24, 2003, p. 124 : http://www.gpoaccess.gov/serialset/creports/pdf/part1.pdf). הענין הציבורי במידע – נושאי חוץ וביטחון 71. עיקרון נוסף, שעוגן בחוק חופש המידע, ואשר ראוי להחילו גם על הדיון בבקשות לקבלת מידע, שהחוק אינו חל עליהן ישירות, הוא החובה לשקול את הענין שבגילוי. "ככל שלאינטרס עליו מצביע המבקש, בין האינטרס הפרטי ובין האינטרס הציבורי, משקל כבד יותר – כך תגבר הנטיה להורות על חשיפת המידע למרות סעיף החיסוי" (עע"מ 1825/02 משרד הבריאות נ' איגוד בתי האבות, פס"ד מיום 6.1.2005, פסקה 20). קשה להפריז באינטרס, שיש לציבור בקבלת מידע בעניינים, הנוגעים לביטחונו ולעיצוב מדיניות בנושאי חוץ וביטחון. "שאלות ביטחון בכלל ושאלות הנוגעות ליכולת הישרדותה של מדינת ישראל במאבקה המתמיד עם אוייבים חיצוניים בפרט, הן שאלות העומדות במרכז הדיון הציבורי בישראל" (מנחם הופנונג, ישראל ביטחון המדינה מול שילטון החוק (1991) 20). חוק הארכיונים ותקנותיו באור הזכות לדעת על רקע כל הדברים שלעיל נפנה עתה ונבחן את ההסדרים הנורמטיביים ואת התנהלות המשיבים, המונעים מהעותר דנן ומהציבור כולו לממש את זכותם לדעת ולעיין במידע שבארכיון. הזכות לדעת וחוק הארכיונים 72. הארכיון מתנהל בהתאם לחוק הארכיונים, התשט"ו-1955. חוק זה מעגן את הזכות לדעת, את חופש המידע בארכיון: "כל אדם רשאי לעיין בחומר הארכיוני המופקד בגנזך…" (סעיף 10(א) לחוק). תכלית החוק היא שימור המידע, המתעד את פעילותן של רשויות המדינה בעבר, על מנת שהציבור יוכל לעיין בו, ללמוד, לחקור ולהסיק מסקנות. 73. המשיבים מצהירים, כי ארכיון צה"ל מהווה "אחד המרכיבים החשובים ביותר בשמירת הזיכרון הקולקטיבי והמורשת התרבותית של החברה בישראל" (אתר משרד הביטחון – פרק: "על הארכיון"). בחברה דמוקרטית, שעקרון חופש המידע הוא נר לרגליה, לימוד ושיח של מורשת וזיכרון הוא זכותו של כלל הציבור – של "כל אדם" (כאמור בסעיף 10(א) לחוק). שמירת הזיכרון והמורשת אינם נעשים אלא כדי שהציבור יוכל ללמוד אותם ולעשותם נדבך חשוב בשיח הציבורי אודות העבר, ההווה והעתיד. 74. וגם אם נניח, כי בעת מעשה החקיקה היה היקפה של הזכות לעיין במידע ארכיוני מצומצם יחסית, עדיין אין בכך כדי לפגום בתכליתו האובייקטיבית של החוק: "בטקסט המעצב עיקרון או אמת מידה נקבע אידיאל שיש להשיגו. אידאל זה פועל בגדרה של שיטת המשפט, מעוצב על ידיה ומשפיע עליה. טבעי הוא לתת משקל ניכר לערכי היסוד של השיטה כדי לעמוד על הבנתו של האידיאל במחשבתו של בן החברה בעת מתן הפירוש" (ברק, פרשנות תכליתית, 249). זאת ועוד, עניין לנו בחוק, שנחקק לפני יובל שנים. תכליתו הסובייקטיבית "הולכת ונחלשת ככל שעובר הזמן בין מועד חקיקתו של החוק לבין מועד פירושו" (שם, 243-244). 75. חוק חופש המידע אמנם מחריג מתחולתו מידע, "שהרשות הציבורית העבירה לגנזך המדינה" (סעיף 14(ד) לחוק חופש המידע), ובכלל זה – לארכיון צה"ל. ואולם, בכך אין כדי למנוע את המשך התפתחות "ההלכה השיפוטית, שהכירה בעבר בזכות לדעת" (ברק, חופש המידע ובית-המשפט, 104). יתר על כן, הסדרים ועקרונות, שנקבעו בחקיקה החדשה, ככל שהם עולים בקנה אחד עם מעמדה החוקתי של הזכות לדעת, ראוי שישמשו מורה דרך גם בכל הנוגע לזכות העיון במידע, שבארכיון צה"ל. ואכן, גם המשיבים מצהירים, שחוק חופש המידע מבטא "את זכותו של הציבור לקבל מידע, וארכיון צה"ל, כספק מידע, מודע לחובתו להעביר מידע שנדרש על ידי הציבור מתוקף חוק חופש המידע, בהתאם להוראות החוק" (ראו באתר משרד הביטחון – ע/12). 76. דברים אלה אף עולים בקנה אחד עם דברי ההסבר להצעת חוק חופש המידע, התשנ"ז-1997: "הרשויות הציבוריות העבירו במשך השנים מידע רב לגנזך המדינה. החוק המוצע לא יחול על מידע זה, שכן המידע שהועבר לגנזך המדינה עומד לעיון הציבור במגבלות הקבועות בחוק הארכיונים, התשט"ו-1955. אין זה ראוי ואין זה יעיל להעסיק את הרשות הציבורית בבקשות למידע שאינו מצוי עוד בהחזקתה. עם זאת, התקופות והמגבלות על זכות העיון במידע הנמצא בגנזך המדינה הן ארוכות ביותר, ואינן עולות בקנה אחד עם המגמה והתפיסה הערכית המגולמת בחוק המוצע. בשל הבעיות המיוחדות הנובעות מכמויות המידע העצומות הנמצאות בתיקים שבגנזך המדינה, אין זה נכון להסדיר את הנושא בחוק זה. מוצע, כי חוק הארכיונים ייבחן ומגבלות הזמן על עיון במידע יצומצמו בעתיד למינימום החיוני." (דברי הסבר לסעיף 13(ד), הצ"ח תשנ"ז, 409; ההדגשות שלי – א"פ). המחוקק, שעה שעיגן את עקרון חופש המידע בחוק מיוחד, לא התכוון להצר ולו במעט את זכות הגישה למידע שבארכיון. נהפוך הוא: המחוקק הסכים שלא למהר ולהחיל את הסדרי החוק החדש גם על חומר ארכיוני, הן משום שהזכות לחופש המידע שבגנזך כבר היתה מעוגנת בחוק הארכיונים, והן משום, שהרשות המבצעת, שהגישה את הצעת חוק חופש המידע (בנוסחה האחרון), הודתה, כי היא מיישמת את חוק הארכיונים באופן שאינו ראוי, והבטיחה לשנות ממנהגה זה. 77. הסיבה העיקרית לאי החלתו של חוק חופש המידע על חומר בגנזך המדינה היתה הנגישות המוגבלת של הרשות הציבורית למידע, שהועבר לגנזך. ניתן לצפות מהרשות שתוכל להניח את ידה בקלות על חומר עדכני, המתעד את פעילותה השוטפת, ואף סביר להטיל עליה את החובה לעשות מאמץ ולחפשו. לעומת זאת רשות, שתפקידה העיקרי אינו בשימור והפצת מידע, תתקשה להתמודד עם "כמויות המידע העצומות, הנמצאות בתיקים שבגנזך המדינה" (דברי ההסבר הנ"ל להצ"ח; וראו גם: סגל, 166-167). 78. שוני מהותי נוסף, שנגזר מזה הקודם, נוגע לאופן מימושו של חופש המידע בארכיון - לאופן חיפוש המידע: חוק חופש המידע מחייב את הרשות לאתר בעצמה מידע, הקשור בפעילותה השוטפת, ולמסור אותו לאזרח על פי בקשתו. האזרח אינו מוזמן לשבת במשרדי הרשות ולחפש לו מידע כאוות נפשו. משרדי הרשות אינם ערוכים להסדר שכזה, והוא גם אינו עולה בקנה אחד עם עקרונות של יעילות המינהל. אך עם העברת המידע לגנזך משתנים פני הדברים. שעה שהמידע עובר ממשרדי הרשות אל הארכיב, מתרחב עקרון חופש המידע. מגבלות הקשורות בהתנהלות יעילה של הרשות הופכות לבלתי רלוונטיות. עתה "הרשות" הרלוונטית אינה יחידת מנהל, העוסקת בביצוע מדיניות (צה"ל, אגפי משרד הביטחון וכד'), אלא יחידת מינהל שתפקידה העיקרי הוא ניהול ארכיון – איסוף מידע וארגונו בהתאם לכללי ארכיבנות מקצועיים, ומתן שירותי ביביולוגרפיה ומידענות. תפקידה לסייע לאזרח, אך לא להחליט במקומו באיזה מידע עליו לעיין. חובתה הפוזיטיבית העיקרית היא להעמיד לרשות האזרח אינדקסים וקטלוגים, שבעזרתם יוכל לשבת ימים כלילות בגנזך ולנבור כאוות נפשו במידע, האצור בו. שהרי זו מהותו של מחקר – אקדמי, עיתונאי או אחר. מכאן מתחיל השיח הציבורי על ההיסטוריה, ערש "שוק הדעות" על לקחי העבר. לשם כך קיים ארכיון, וזו גם תכליתו של חוק הארכיונים. מגבלות על הזכות לדעת בחוק הארכיונים – הכלל והחריג 79. לצד קביעת הזכות הבסיסית לעיין בחומר שבגנזך, מוסיף חוק הארכיונים סייג לפיו "…אפשר להגביל זכות זו בתקנות, ויכול שההגבלה תהיה לפי סוגו של חומר ארכיוני ולפי תקופה קצובה מזמן היווצרו" (סעיף 10(א) לחוק הארכיונים). זהו הבסיס החוקי, העומד מאחרי חסימת דרכו של העותר דנן אל ארכיון צה"ל. 80. יש לפרש בצימצום את החריג, המגביל את חופש המידע שבארכיון. עניין לנו בחריג לתכליתו של חוק הארכיונים ולעקרון הבסיסי, שלפיו רשאי "כל אדם לעיין בחומר הארכיוני המופקד בגנזך" (סעיף 10(א) לחוק). כאשר הוראה שבחוק אינה עולה בקנה אחד עם מטרתו הכללית, יש לפרשה בצימצום (ראו: אהרן ברק, פרשנות במשפט, כרך ראשון: תורת הפרשנות הכללית, 131-132 וכן - ברק, פרשנות החקיקה, 84-85). על כן, ההגבלות, שנקבעו על הזכות לדעת בחוק הארכיונים, יפורשו בצמצום הן לאור ערכי היסוד, אשר שימשו "מטרות-למעשה" של החוק והן לאור "ערכי היסוד של השיטה, המשמשים תכליות כלליות, ואשר כל דבר חקיקה במדינה דמוקרטית מוחזק כבא להגשימן" (עניין שניצר, פ"ד מב (4) 617, 629). 81. זאת ועוד, ההסדר שבחוק הארכיונים אינו מספק: הגבלתה של זכות יסוד בלשון כללית וסתמית אינה ראויה. מן הראוי, שהגבלה על זכויות יסוד לא תעשה כלאחר יד. "הפגיעה בזכויות האדם, אפילו היא מקדמת את ערכיה של המדינה, אפילו היא לתכלית ראויה, ואפילו היא לא מעבר למידה הדרושה - צריכה להיקבע בחוק הקובע את ההסדרים הראשוניים ואין להסתפק בהסמכתה הפורמאלית של הרשות המבצעת למעשה חקיקה." (בג"ץ 3267/97 רובינשטיין נ' שר הביטחון, פ"ד נב (5) 481, 517; וראו: בג"צ 5936/97 לם נ' מנכ"ל משרד החינוך, פ"ד נג (4) 673, 683). במיוחד לאחר חקיקת חוקי היסוד, "בהיעדר הוראה מפורשת לסתור - יש לעשות מאמץ פרשני - במקום שהוא אפשרי - על-מנת לתת להסמכה זאת פרשנות מצמצמת, באופן שהיא תופעל, ככל שניתן, ברוח הכלל הבסיסי בדבר הסדרים ראשוניים." (עניין רובינשטיין, 523). הגבלות על חופש המידע בתקנות הארכיונים – סיווג המידע 82. מכוח ההסמכה הכללית שבסעיף 10(א) לחוק, הותקנו תקנות הארכיונים (עיון בחומר ארכיוני המופקד בגנזך), תשכ"ז-1966 (להלן: "התקנות"). התקנות מגבילות את חופש המידע בארכיון. במהלך השנים הוציא ראש ממשלה זה או אחר תקנות, שמאריכות בהינף קולמוס את תקופת ההגבלה לגבי סוג מסויים של חומר ארכיוני. תקנה 7(א) והתוספת לתקנות קובעות סוגים של "חומר", ולגבי כל אחד ואחד מהם – תקופה, שבה לא יוכל הציבור לעיין במסמכים הנכללים בו. כך, למשל, כל מסמך "של רשות מקומית" יוסתר מעין הציבור למשך 20 שנה ממועד יצירתו. "חומר ארכיוני של מוסד ממוסדות המדינה… לרבות פרוטוקול של החלטות ממשלה" יהיה מוגבל למשך 30 שנה. "חומר ארכיוני בעניני חוץ ובטחון של משרד הבטחון, צה"ל או שלוחה אחרת של מערכת הבטחון" מוגבל לעיון למשך 50 שנה. 83. לאור מעמדה החוקתי של הזכות לדעת (ראו סעיף 50 לעיל) ולאור "הכלל הבסיסי" בדבר הסדרים ראשוניים (ראו סעיף 81 לעיל), יש לפרש בצמצום את הסמכות, הקבועה בסעיף 10(א) לחוק. אין מנוס מהקביעה, לפיה התקנות, המטילות מגבלות על חופש המידע הארכיוני, מהוות חריגה מסמכות ועל כן הן בטלות (וראו: סגל, עמוד 31 ה"ש 51). ההגבלה, שמטילות התקנות על הזכות לדעת, אינה נגזרת מההסמכה, שנתן המחוקק ביד הרשות המבצעת, כפי שראוי לפרשה. ההסמכה להגביל את זכות העיון בחומר "מסוגים" מסויימים מומשה על ידי מחוקק המשנה בצורה גורפת עד כדי אבסורד: הטלת הגבלה על העיון בכל מסמך ובכל מידע, המתעדים את פעולתו של כל "מוסד ממוסדות הממשלה". חמור מכך – ההגבלה חסרת ההבחנה נקבעה למשך תקופות של עשרות שנים. האבסורד, שבהגדרת "סוגי" החומר שבתקנות, גדול במיוחד לאחר חקיקתו של חוק חופש המידע, שהרי בכפוף לחריגים חייבת כל רשות ציבורית לתת מידע לאזרח. והנה, לאחר שהמידע עובר מהרשות לארכיון, מוגבלת הזכות לעיין בו. דווקא לאחר שהמידע מאבד מן האקטואליות שלו, וממילא מוקהה עוקצן של העילות, המצדיקות לעיתים את הסתרתו, לפתע הוא הופך ל"חסוי". 84. בשים לב לכך, שהסמכות לסווג מידע משמעה שלילת זכות הציבור לדעת אותו, נגזרת חזקה, שלפיה לא הסמיך המחוקק את הרשות המבצעת לסווג מידע באופן כה הגורף. סיווג המידע חייב להיעשות לגבי כל מסמך ומסמך בנפרד במקום ובמידה, שהדבר הכרחי לשם הגנה על תכלית ראוייה. לעניין זה יש ללמוד גזרה שווה מחוק חופש המידע, ומהאופן שבו פסל בית המשפט העליון תעודת חיסיון גורפת וכללית, שהוצאה לפי סעיף 44 לפקודת הראיות (ראו: בש"א 1864/97 עזבון המנוח מקוסי נ' מדינת ישראל פדאור 97 (3) 671, עמוד 2). 85. לעניין ארכיון צה"ל - במקום שכל מסמך "בנושאי חוץ וביטחון של מערכת הביטחון ושל צה"ל", יוגבל לעיון למשך תקופה ארוכה, על מחוקק המשנה להגביל את זכות הציבור לדעת, אך ורק לגבי אותם מסמכים או חלקי מסמכים, אשר קרוב לוודאי, שגילויים יגרום לפגיעה ממשית "בבטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה, בבטחון הציבור או בבטחונו או בשלומו של אדם" (ראו: סעיף 9(א)(1) לחוק חופש המידע; וסעיפים 59-62 לעיל). הגבלות על חופש המידע בתקנות הארכיונים – תקופות הגבלה 86. בכפוף לאמור לעיל, נתייחס לתקופת ההגבלה בת יובל השנים, שנקבעה באופן גורף על כל מידע בנושא ביטחון המדינה ויחסי החוץ שלה (פריט 1 לתוספת לתקנות – ראו סעיף 82 לעיל). תקופת זו אינה סבירה ואינה מידתית. באומרנו זאת נתלים אנו באילנות גבוהים: הממשלה כבר הצהירה בפני הכנסת, כי התקופות והמגבלות על זכות העיון במידע הנמצא בגנזך המדינה הן ארוכות ביותר, ואינן עולות בקנה אחד עם עקרון חופש המידע (ראו סעיף 76 לעיל); וכזכור זו גם היתה עמדתן של שתי וועדות במשרד הביטחון ושל צה"ל עצמו (ראו סעיף 19 לעיל). 87. יתר על כן, אפילו שעה שמדובר במידע, שגילויו יפגע בביטחון המדינה, גם אז - קביעה מראש של תקופת הגבלה בת 50 שנה היא ספקולטיבית בטיבעה. ניסיון החיים מלמד, כי מידע, שחשיפתו עלולה להזיק לביטחון המדינה, עשוי מקץ שנים אחדות להפוך למידע חסר ערך מבחינה ביטחונית. השלכה גורפת של מסמכים לתהום הנשייה למשך עשרות שנים, בלא שתערך במהלכן בדיקה ובחינה מחודשת, אינה סבירה ואינה עומדת בדרישת המידתיות. 88. תקנה 7(א) והתוספת לתקנות קובעות תקופות הגבלה שרירותיות ומופרזות לקטגוריות רחבות וגורפות עד כדי אבסורד. הן חורגות מהסמכת המחוקק. הן פוגעות בזכות היסוד לדעת, שלא לתכלית ראוייה, ולחלופין - מעבר לנדרש כדי לשרת תכלית מעין זו; הן אינן נותנות משקל ראוי למעמדה הרם של הזכות לדעת. על כן דינן להתבטל. במיוחד יש לבטל את ההגבלה הגורפת והחמורה של הגישה למידע "בנושאי חוץ וביטחון". הגבלות על חופש המידע בתקנות – סריקה בטרם חשיפה 89. מגבלה נוספת על חופש המידע, המצוי בארכיון צה"ל (ובגנזך המדינה בכלל), נקבעה בתקנות, ולפיה גם בחלוף תקופת ההגבלה (בענייננו – 50 שנה) אין לחשוף חומר לציבור הרחב, אלא אם עבר "סריקה" ו"חשיפה" (תקנה 7ב), דהיינו - "שחרור מהגבלה של חומר מוגבל לאחר עיון ובדיקה של המפקיד" – ובענייננו מערכת הביטחון (ראו סעיפים 23-21 לעיל). 90. ביצוע סריקה בידי מערכת הביטחון, וחשיפתו של מידע ארכיוני, שאינה מסכנת את ביטחון המדינה, יכולים היו להוות מנגנון ראוי, שישרת את הזכות לדעת. אך זאת בתנאי, שסריקתו וחשיפתו של כל מסמך ומסמך ייעשו מייד עם העברתו ממערכת הביטחון לארכיון. 91. תקנה 7ב קובעת, כי סריקה וחשיפה תעשה ככלל בתום תקופת ההגבלה. כלומר, לאחר שמידע רב, שלא היה צורך בהסתרתו מלכתחילה, מגיע לפרקו ומלאו לו יובל שנים, רק אז ייפנו המשיבים לסרוק אותו. הקדמת ביצוע הסריקה יכולה להיעשות ביוזמת המפקיד, דהיינו – מערכת הביטחון, או במקרה שהמפקיד מואיל בטובו להיעתר לבקשתו המיוחדת של חוקר. חמור מכך, כפי שהטעים מבקר המדינה, תקנה 7ב לא הגבילה את מלאכת הסריקה בזמן, ולהלכה – וגם למעשה - היא מתירה למשיבים להמשיך ולהותיר את המידע שבארכיון צה"ל חסוי למשך זמן בלתי מוגבל, גם לאחר שחלפה תקופת ההגבלה (ראו סעיף 22 לעיל). 92. פגיעה חמורה נוספת בחופש המידע, נקבעה בתקנות, בהסמכת פקידי הרשות, ובענייננו – מערכת הביטחון וגנז המדינה – לקבוע את הכללים לחשיפה (תקנה 7א(ב) לתקנות). מחוקק המשנה לא הסתפק בהסמכה שניתנה לו לקביעת הסדרים ראשוניים – קביעת העקרונות והקריטריונים להגבלת חופש המידע. הוא האציל את סמכותו זו לפקידי הרשות, והותיר להם לקבוע את ההסדרים הראשוניים, שישמשו לפגיעה בזכות יסוד חוקתית. 93. לסיכום: התקנות בדבר הסדרי הסריקה והחשיפה פוגעות באופן גורף וקשה בזכות לדעת ודינן להתבטל. הסדר של סריקה וחשיפה מיידיים (עם העברת המידע לארכיון) וזריזים צריך לבוא במקום ההסדר, המגביל את חופש המידע הארכיוני לתקופות ארוכות ובהתאם לסיווגים גורפים. תקנות בדבר נציג ומורשה 94. בשנת 1994 נוסף לתקנות הסדר, שמטרתו לאפשר לחוקרים לקבל מידע בנושא מחקרם, גם בטרם חלפה "תקופת ההגבלה" לגביהם. בניסיון להתגבר על התוצאה הקשה של ההגבלות הגורפות על הזכות לדעת, נקבעו בתקנה 7(ב)(4) שני חריגים. החריג הראשון מאפשר עיון בחומר מוגבל ל"נציג" של הרשות, שהפקידה את החומר, בענייננו – נציג של מערכת הביטחון. לפי החריג השני, המפקיד יוכל לאשר ל"מורשה" לעיין בחומר מוגבל. הלכה למעשה הכוונה לחוקרים – חוקרים מטעם מערכת הביטחון, וחוקרים, שקיבלו מעמד של "מורשה" בברכתה. כזכור, זוהי ההרשאה הנכספת שאותה ביקש העותר דנן. הרשאה לחוקר "מורשה" לעיין בחומר ארכיוני שזורה בתקנות בהליך הסריקה והחשיפה. גם מי שקיבל את האישור הנכסף אינו יכול לעיין בכל חומר שיאווה, אלא אך ורק בחומר, שעבר תהליך חשיפה בהתאם לבקשתו (תקנה 7ב(ב)(3)). 95. בהתאם לאלו קריטריונים פועלת מערכת הביטחון ("המפקיד" בארכיון צה"ל) שעה שהיא קובעת האם להעניק את הפרוויליגיה לחוקר זה או אחר? כמו במקרה של סריקה וחשיפה, גם כאן הותיר מחוקק המשנה את הטוויית הקריטריונים לשיקוליהם של פקידי מערכת הביטחון (תקנה 7א(א)). 96. עוד בטרם נתייחס לאופן השערורייתי, שבו מיישמים המשיבים את ההוראות לגבי מעמד של "חוקר מורשה" ייאמר, כי הסדר זה אינו חוקי. הסדר, הקובע העדפתם של נציגים ושל חוקרים, שמערכת הביטחון חפצה ביקרם, מבוסס על ההסדרים הלא חוקיים, שסקרנו לעיל, ואשר הופכים את היוצרות – מידע, שחייב להיות פתוח בפני הקהל הרחב, הפך לחסוי. לאחר ששלל שלא כדין את הזכות לדעת מכלל הציבור, קבע מחוקק המשנה הסדר מיוחד ל"נציגים" – חוקרים מטעם מערכת הביטחון, וחוקרים "מורשים" שנשאו חן בעיניה. 97. כפי שכתב מבקר המדינה, עצם הצורך בהרשאה ותנאי ההרשאה מאפשרים לרשות לנקוט ביחס של איפה ואיפה כלפי חוקרים (ראו סעיפים 34-36 לעיל). זהו הסדר של הפלייה פסולה, ההופך זכויות יסוד לפריווילגיות. הסדר מעין זה מקומו לא יכירנו "בימינו ובמקומנו", באשר מערכת היחסים שבין הרשויות לבין האזרח מתאפיינת בזכויות ובחובות ולא במחוות ופריבילגיות (בג"צ 181/96 הארץ נ' הרמטכ"ל, פ"ד נ (5) 45; ראו גם: בג"צ 509/80 יונס נ' משרד ראה"מ, פ"ד לה (3) 589). יישום החוק והתקנות בארכיון צה"ל אי פרסום הנהלים לסריקה ולמתן מעמד "מורשה" 98. תקנה 7א מחייבת את המשיבים לקבוע כללים שיסדירו את סריקת המידע בארכיון וחשיפתו, ואת הענקת מעמד "מורשה". מדו"חות מבקר המדינה עולה ספק רב אם בכלל פועלים המשיבים בעניין זה בהתאם לנהלים אחידים, הקבועים בהנחיות (ראו סעיפים 24-29 לעיל). 99. ואפילו אם קיימות הנחיות פנימיות שכאלה, עדיין – לפי סעיף 6 לחוק חופש המידע ולפי ההלכה הפסוקה - "מובן מאליו, כי היות הנוהל קבוע בהנחיות אינה פוטרת את המדינה מפרסום הולם שלו." (בג"צ 7139/02 עבאס בצה נ' שר הפנים, פ"ד נז (3) 481, 490; וראו גם: בג"צ 3648/97 סטמקה נ' שר הפנים, פ"ד נג (2) 728, 768-767). כזכור הודיעה הממונה על חופש המידע במשרד הביטחון, כי לא תוכל להתיר עיון בכללים אלא לאחר שאלה ישוכתבו, בהיותם סודיים. מאז חלפו למעלה מ-6 חודשים, והכללים נותרים בחסיונם (ראו סעיפים 29-39 ו-ע/15 לעיל). 100. החובה הכללית לפרסם נהלים פנימיים נסמכת על אותם עקרונות וערכים, העומדים ביסוד עתירה זו. היא נגזרת מזכותו של הפרט לדעת את הנורמות, העשויות להשפיע על מהלך חייו, ומהצורך להבטיח את תקינות השלטון: העמדת מכשול בפני הפליה נסתרת או שרירות לב שילטונית, וחשיפת ההנחיות לביקורת ציבורית ושיפוטית. טעמים אלה מקבלים משנה תוקף, שעה שמדובר בנורמות, המגבילות את חופש המידע עצמו. לעניין זה ראויים הדברים, שכותבת ד"ר נעמה כרמי בעקבות הפילוסופית ססליה בוק (Sissela Bok, Secrets On the Ethics of Concealment and Revelation (Vintage Books, 1982)): "גם במדינה דמוקרטית חייבת להישמר סודיות בסוגיות מסוימות. אך יש להבחין בין תוכנם של הדיונים הסודיים לבין עצם קיומם ובעיקר לשאלה אלו סוגיות חוסות תחת מטריית הסודיות. … ניתן להפחית את המתח ההכרחי בין פרסום לסודיות על-ידי מתן פומבי לבחירה המוסרית לגבי הסודיות. הטיעונים המוסריים בנוגע לכל פרקטיקה סודית חייבים להידון באופן ציבורי. אסור שהם עצמם יהיו חסויים, וגם לא קיומן של הפרקטיקות עצמן. … על השאלה מה חייב להישמר בסוד צריך להתנהל דיון ציבורי." (נעמה כרמי "מה סודי ומה לא" notes.co.il, 28.12.2004). 101. ובדומה לזה אומר פרופ' יצחק גלנור: “Governmnet secrecy must be justified as a deliberate act to protect the public by withjolding information. One important public interest that the government may be expected to protect is the ability to find out what government is doing to advance the public interest. We need publicity in order to find out wheter secrecy is justified. … Matters become further entangles because, in exercising their privilege to conceal those who govern may be motivated by reasons other than protecting the public.” (Galnur, Government Secrecy, (see s.44 above), p. 277). 102. לסיכום: יש לחייב את המשיבים לחשוף את הנהלים, המשמשים את פקידי הרשות להגבלת הגישה למסמכי הארכיון. במצב הנוכחי נפגעות זכויות היסוד פגיעה כפולה וחמורה: לא רק שהמידע הארכיוני מוסתר מהציבור, אלא שהעקרונות המוסריים והפרקטיים, שבעטיים נפגעת הזכות לדעת מוסתרים מפניו: הם נקבעים בחדרי חדרים על ידי פקידי הרשות, אינם כפופים לדיון ציבורי או לפיקוח שיפוטי. בכך גם נפתח הפתח לפגיעה נוספת בזכות לדעת, לשרירות לב ולהפלייה, כפי שאירע בעניינו של העותר דנן. שיקולים זרים בעת "חשיפת" מידע - פגיעה בתדמית המדינה ואישיה While publicly professing the need to limit secrecy in science to matters of national security, the AEC kept information on experiments secret for reasons of public relations and liability (Advisory Committee on Human Radiation Experiments - Final Report, ch.13) 103. העותר בענייננו ביקש, כזכור, לעיין במסמכי ארכיון בנושא פעילות הממשלה ומערכת הביטחון לפני כ-30 שנה, בכל הנוגע להקמת ישובים בשטחים המוחזקים. המשיבים סרבו לבקשת העותר, כיוון שלדעתם מדובר ב"נושא רגיש", שאין למדינת ישראל עניין בפרסום מחקרים אודותיו. זהו שיקול זר, שאסור למשיבים לשקול. 104. הדרך שבה נהגו המשיבים בבקשת העותר בשנת 2004 מהווה המשך ישיר לדרכם מימים ימימה. כפי שהעלה מבקר המדינה, שעה שהם דנים בחשיפת חומר ארכיוני, נוהגים המשיבים הלכה למעשה לפי קריטריונים פסולים, כמו למשל: "תדמיתם של צה"ל ומפקדיו ושל המדינה ואישיה" או "עניינים העלולים לעורר ויכוחים פוליטיים". וגם לאחר שנטען, שקריטריונים בלתי רלוונטיים אלה בוטלו, הסתבר, שהם נותרו בתוקף תחת שמות קוד חדשים, כמו למשל "מסמכים העוסקים בפרשיות מיוחדות ונושאים חסויים שלמדינה יש אינטרס למנוע את חשיפתם" (ראו סעיפים 26-27 לעיל). 105. הניסיון להלביש שיקולים זרים, מהסוג המתואר לעיל, באדרת "ביטחונית" נדחה כבר בעבר על ידי בית המשפט העליון: כך, למשל, נדחתה הטענה, כאילו מתיחת ביקורת אישית על ראש המוסד תפגע ביכולת התפקוד של המוסד ובביטחון המדינה (עניין שניצר, 642). בעניין אחר מתח בית המשפט ביקורת על ניסיון למנוע "פרסום מביך" של מסמך, שאינו נוח לרשויות, באמצעות סיווגו כ"סודי" ותוך איום באישום של "ריגול חמור" (בג"צ 7748/99 יצחק נ' היועץ המשפטי לממשלה, לא פורסם; נזכר אצל סגל, 179-180). 106. זאת ועוד, למרות שגם במשרד הביטחון נמצא מי שהבין, שאין למסור את מלאכת הסריקה אך ורק לאנשי ביטחון, ויש לכלול בצוות הסריקה גם היסטוריונים, הדבר לא נעשה (דו"ח מבקר המדינה 47 (1997), 896). בסופו של דבר, לאחר שנים של מעקב נאלץ מבקר המדינה לקבוע בצער, שהמשיבים מסתירים שלא כדין חומר ארכיוני מעין הציבור, ושלכאורה – יהיו אשר יהיו הנהלים העמומים והנזילים שהם פועלים לפיהם – הם מונחים על ידי העקרון, ש"לא לחשוף מסמכים אלא אם אין ברירה" (ראו סעיף 28 לעיל). 107. על המשיבים לחשוף כל מידע ארכיוני, שאין בגילויו כדי לגרום לפגיעה ממשית בביטחון המדינה. יתר על כן, אפילו קיימים במסמכים, שבהם מבקש העותר לעיין, חלקים, שיש בגילויים לפגוע פגיעה ממשית בביטחון המדינה, גם אז חייבים המשיבים לאפשר את העיון באותם מסמכים, תוך שהם משמיטים אך ורק את אותם חלקים "מסוכנים". זאת מכוח היקש שיש ללמוד מהוראת סעיף 11 לחוק חופש המידע (והשוו: עניין ד.נ.ד, 236). במקרה כזה על המשיבים לציין את דבר ההשמטה (לעניין הסייג לחובת הדיווח על השמטה והזהירות שיש לנקוט בסייג זה ראו – סגל, 224). 108. החלטת המשיבים שלא לחשוף בפני העותר את המידע שביקש נגועה בשיקולים זרים. נגע זה אינו ייחודי למקרה של העותר אלא מאפיין את דרך התנהלותם הרגילה. שיקולים, הנוגעים לתדמית המדינה, או חשש מחשיפת חומר, העלול "לעורר ויכוחים פוליטיים", הם שיקולים זרים. שעה ששיקולים אלה משמשים כדי לפגוע בזכות הציבור לדעת, נפגעת זכות היסוד שלא כדין. סיווג יתר בעת "חשיפת" מידע - נושאי התיישבות וקביעת גבולות 109. המידע, שאותו ביקש העותר בנושא ההתיישבות בשטחים, כלל אינו אמור להיות מסווג כ"חומר ארכיוני בעניני חוץ ובטחון". על כן, לא רק ששומה על המשיבים לחשוף אותו, אלא שמלכחילה אין הוא חוסה בצילה של תקנה 7(א) (ופריט 1 לתוספת) לתקנות, ואין להגבילו למשך תקופה של 50 שנה, גם לפי ההוראות, הנפסדות כשלעצמן, של תקנות הארכיונים (ראו סעיפים 82-87 לעיל). לא כל מידע "של מערכת הביטחון" (פריט 1 לתוספת לתקנות) הוא מידע "בענייני חוץ וביטחון". מכלול הערכים והשיקולים שמנינו לעיל מחייב צימצום של קטיגוריה זו, שבחסותה נפגעת שלא לצורך הזכות לדעת. סיווג מידע, הקשור בהקמת ההתנחלויות בשטחים, כמידע "בענייני חוץ וביטחון" הוא מעשה של סיווג יתר, שגורר אחריו פגיעה שלא כדין בזכות הציבור לדעת. 110. אפשר שסיווג היתר, שבו נוקטים המשיבים, אינו צריך להפתיענו לנוכח הדברים, שראינו (בסעיף 63 לעיל) אודות העויינות, שמגלה כל מנגנון ביורוקרטי לרעיון של חופש המידע. אך לדברים הכללים הללו יש ביטוי מיוחד ב"תרבות הביטחון", שצמחה בשנותיה הראשונות של המדינה. תרבות זו סיפחה חלק אדיר מהמרחב הציבורי לתחום הביטחוני. היא מביאה לפגיעה קשה בזכויות היסוד במקרה דנן ובמקרים רבים אחרים, שהקשר בינם לבין ביטחון המדינה, ככל שבכלל קיים, הוא עקיף וקלוש. בחסותה מגיעה מגמת החשאיות, הקיימת ממילא בכל מנגנון ביורוקרטי, למימדים אדירים ומסוכנים. 111. סיווג היתר, שבו נוקטים המשיבים, מחסן את רשויות הביטחון מפני ביקורת ומעודד קיבעון מחשבתי (ראו סעיף 69 לעיל) – תופעות, שכבר הובילו במהלך ההיסטוריה למצעדי איוולת ולאסונות צבאיים וביטחוניים. כפי שכותב ד"ר ראובן פדהצור חשאיות היתר והמונופול, שיש למערכת הביטחון על מידע, הוא חלק מ"תרבות הביטחון" במדינה, וכל אלה מונעים פיקוח על מערכת הביטחון, ועקב כך – גם את הסיכוי להתייעלותה. (ראובן פדהצור, "תרבות הבטחון הישראלית - מקורותיה והשפעתה על הדמוקרטיה הישראלית", פוליטיקה 10 (2003) 87, 112). 112. התמורות ההיסטוריות והערכיות, שחלו בחברה הישראלית, מצדיקות את שינוי הגישה הגורפת, שהיתה נקוטה בעבר, ושהפכה כמעט כל היבט של חיינו הציבוריים לעניין ביטחוני. אין להסכין עוד לפגיעה בזכויות יסוד, המכוסה באיצטלה של שמירה על ביטחון המדינה (ראו: בג"צ 199/61 גרייב נ' המפקח על התעבורה, פ"ד ו 397, 398; וראו גם: בג"צ 4541/94 מילר נ' שר הביטחון, פ"ד מט (4) 94, 124). כפי שכותב פרופ' מנחם הופנונג, מן הראוי, ש"שיקול הדעת הביטחוני יוגבל לתחום הכולל שיקולים, שעניינם הגברת יכולת הלחימה וההישרדות של המערכת החברתית בכללה מפני האיומים הנשקפים לה ו/או מניעת יתרונות (צבאיים טכנולוגיים מודיעניים) מן האוייב הפוטנציאלי. … השימוש בשם הביטחון לשם קידומם של אינטרסים חברתיים או כלכליים אינו מהווה רק מטרד אנליטי, אלא גם מסיט את תשומת הלב משיקולי ביטחון אמיתיים ומאפשר פוליטיזציה של שדה הביטחון, במובן שכל אינטרס מתחרה מוצג כצורך ביטחוני, או כסכנה ביטחונית על פי נקודת השקפתו הסובייקטיבית של הדובר בשם הביטחון" (הופנונג, ביטחון המדינה מול שילטון החוק (ראו: סעיף 71 לעיל) 24). 113. מכאן, שאפילו אם היו למפעל התיישבות בשטחים היבטים בטחוניים מסויימים, עדיין אין בכך כדי ל"צבוע" כל פעולה ואירוע בהקשר זה בגוונים של "ביטחון". בהקשר זה חלה במהלך השנים תמורה ברורה גם בשיח המשפטי: בעוד שבתחילת הדרך נומקה הקמתן של ההתיישבויות בצרכי ביטחון, הרי שכיום, ככל שנושא הביטחון עולה בהקשרן, הוא נוגע רק להגנתן ולא לעצם הקמתן (ראו – בג"צ 606/78 אויב נ' שר הבטחון, פ"ד לג(2) 113; בג"צ 390/79 דוויאקת נ' שר הביטחון, פ"ד לד(1) 1, מול בג"צ 4481/91 ברגיל נ' ממשלת ישראל, פ"ד מז (4) 210; בג"צ 2056/04 מועצת בית סוריק נ' ממשלת ישראל (לא פורסם)). שיקול זר ב"חשיפת" מידע - עניינים העלולים לעורר ויכוחים פוליטיים 114. שיקול זר נוסף, שמשמש את המשיבים כדי לשלול את הגישה למידע בכלל, ובנושא ההתנחלויות בפרט, הוא היותם נשוא של ויכוחים פוליטיים מבית ומחוץ (ראו סעיפים 26 ו-104 לעיל). כזכור, קשרו המשיבים את נושא ה"התיישבות" עם "דיונים על גבולות" המדינה, וסרבו לחשוף חומר בעניינן "עד שלא ייקבעו גבולות סופיים עם השכנים… כדי שלא לפגוע במו"מ עתידי" (ובהמשך חרגו אף מעקרון זה, וסרבו לחשוף מידע גם לגבי התיישבויות באזור, שבו נקבעו כבר גבולות - ראו מכתב ע/7, וסעיף 9 לעיל). 115. אלא שהמדיניות הראוייה בנוגע לגבולות העתידיים אינה נסמכת בעיקרה על שיקולי ביטחון. עתיד ההתיישבות בשטחים, גבולות הביטחון, וההסדרים הראויים בין מדינת ישראל לבין שכנותיה – כל אלה נושאים, המצויים זה עשרות בשנים במוקד הדיון הציבורי. עניין לנו בסוגייה פוליטית מובהקת, המבטאת ערכים, אמונות, אידיאולוגיות, תפיסות משתנות, תהליכים חברתיים, כלכליים ופוליטיים - נושא בעל חשיבות ציבורית ראשונה במעלה, אשר המחקר ההיסטורי סביבה חיוני לשיח ציבורי דמוקרטי תוסס, ולהליך מושכל ודמוקרטי של קבלת החלטות. 116. בעשורים האחרונים הגיעו לבית המשפט העליון עתירות רבות בסוגיות מדיניות וביטחוניות. בית המשפט סירב לדון בעתירות, והפנה את מי, שמבקשים לשנות את מדיניות הממשלה בנושא בעל אופי פוליטי מובהק, ל"כללי המשחק של השיטה הדמוקרטית שבה אנו חיים". (בג"צ 2644/94 פרצ'יק נ' היועמ"ש, פ"ד מח (4) 341, 345; וראו גם: בג"צ 3687/00 אשכנזי נ' ראש הממשלה, פדאור 00 (2) 438). כך, למשל, בהקשר דומה לשלנו, שעה שהתבקש להורות למדינה להימנע ממצב, שבו "שטח כלשהו יצא מריבונותה של מדינת ישראל", דחה בית המשפט העליון את העתירה באומרו: " … פועלת במסגרת סמכותה הפררוגטיבית, כדת וכדין, לנהל את יחסי החוץ של מדינת ישראל … הכנסת יכולה בעד כל מעשה חמור או לא חמור להפיל את הממשלה … בטוחים אנו כי העותרים חשים את חשיבותו וחיוניותו של נושא עתירתם, והרשות בידם, וחובתם האזרחית-פוליטית היא, להביא לכלל דיון ועיון, רציניים וממצים…" (בג"צ 4354/92 נאמני הר הבית נ' ראש הממשלה, פ"ד מז (1) 37, 41-42, ההדגשות שלי - א"פ; וראו גם: בג"צ 7128/96 נאמני הר הבית נ' ממשלת ישראל, פ"ד נא(2) 509; בג"צ 3900/02 מטה מותקפי הטרור נ' שרון, פדאור 02 (1) 683; בג"ץ 6759/99 מטה מותקפי הטרור נ' ממשלת ישראל, תק-על 99(3) 117). וכפי שראינו לעיל, שעה שבית המשפט העליון מדבר על "כללי המשחק של השיטה הדמוקרטית" או על "דיון ועיון רציניים וממצים", כוונתו גם, שאלה יתנהלו באופן מושכל. ולשם כך נזקק האזרח וזכאי, לקבל מידע חיוני להכרעותיו הפוליטיות (ראו: עניין שליט, 364). 117. אכן, מחקרו של העותר נוגע בסוגיות, שהיו ועודן "בעיה נוקבת המסעירה כיום את הציבור" (עניין דויקאת, 4). המדיניות בסוגיות אלו נמצאת במוקד של ויכוחים ציבוריים עזים. לעיתים חלים בה תמורות, בהתאם לשינויים בנסיבות ההיסטוריות, תנודות בדעת הקהל, וזהות מנהיגי המדינה (ראו למשל: עניין ברגיל, 219; מול בג"צ 4400/92 המועצה המקומית קרית ארבע חברון נ' ראש הממשלה, פ"ד מח (5) 597; בג"צ 9967/04 ח"כ אורי אריאל נ' ממשלת ישראל, פס"ד מיום 3.11.2004). המנהיגים הוסמכו למשול ולנהל מדיניות. ו"בסופו של תהליך, לאחר שקיבלו החלטה, הם חייבים בדין וחשבון ונושאים באחריות, על כל הנובע מן ההחלטה, כלפי הציבור כולו" (בג"צ 8666/99 תנועת נאמני הר-הבית נ' היועץ המשפטי לממשלה, פ"ד נד (1) 199, 207). 118. אם תתממש כוונת המשיבים, ותחסם גישתו של הציבור למידע בנושא מדיניות חוץ וביטחון - גבולות, התיישבויות, שטחים, שלום ומלחמה – כיצד יוכל הציבור לקבל את אותו "דין וחשבון", שבו חייבים הנושאים באחריות? וכיצד יוכל הציבור לגבש בעתיד את עמדתו בעניינים אלה? ובהקשר זה לא מיותר להזכיר, כי חלק מן המידע, שאותו מסרבים המשיבים לתת לעותר מתעד את פעילותם של מנהיגי המדינה במסגרת פעילותם הפוליטית והפנים מפלגתית (למשל: התכתבות בין משה דיין לבין לוי אשכול בעניין הצעות להקים ארבע ערים בגב ההר; מסמכים, הקשורים למשא ומתן על "מסמך גלילי", הידוע גם כ"הסכם דיין – ספיר" – ראו סעיף 6 לעיל). 119. עמדת המשיבים, לפיה חשיפת המידע שמבקש החוקר לקבל, עלולה לפגוע במדיניות החוץ של המדינה או בתדמיתה, משקפת גישה, לפיה יש למנוע דיון ציבורי מושכל בסוגיות החשובות ביותר בציבוריות הישראלית. כך, למשל, לפי היגיון זה היה על מדינת ישראל להימנע מדיון ציבורי בנושאים הרי גורל, כמו למשל, אירועי אוקטובר 2000 במגזר הערבי (דו"ח ועדת אור) או הטבח, שאירע במחנות הפליטים בביירות במהלך מלחמת לבנון (דו"ח ועדת כהן). עמדת המשיבים דומה לזו של הוועדה לאנרגיה אטומית בארה"ב (AEC), שסיווגה במשך שנים מידע על ניסויי קרינה בבני אדם, מחשש, שוויכוח ציבורי ודעת הקהל יסכנו את המשך הפיתוח של נשק אטומי. (U.S. DoE, Report of the Advisory Committee on Human Radiation Experiments, ch.13 - http://www.eh.doe.gov/ohre/roadmap/achre/chap13_3.html). 120. העובדה שהמידע, שאותו מבקש העותר לקבל, הוא מידע חיוני לכל דיון ציבורי בנושאים הקיומיים של מדינת ישראל, לא רק שאינה מהווה עילה לדחיית בקשתו. נהפוך הוא – דווקא בשל כך היה על המשיבים לנהוג בזהירות כפולה ומכופלת בטרם יחליטו להמשיך ולהסתיר את המידע (ראו סעיף 71 לעיל). מעמד של חוקר מורשה – הפלייה פסולה 121. בקשתו של העותר לקבל מעמד של חוקר "מורשה" נדחתה בנימוק, שהוא כותב מחקר בנושא "רגיש". אך מסתבר שחומר ארכיוני בנושאים "רגישים" הרבה יותר מנושא מחקרו של העותר, נחשף בפני חוקרים מורשים זמן רב לפני תום תקופת ההגבלה. כפי שהעלה מבקר המדינה, "הארכיון אינו נוהג בשוויון כלפי הפונים אליו". (ראו סעיף 34 לעיל; וכן ימימה רוזנטל "חשיפת מקורות ארכיונים ותרומתם למחקר ההיסטורי ולתהליך השלום", ארכיון 9 (תשנ"ח) 31). בעוד שבעלי קשרים וההולכים בתלם זוכים למעמד של "מורשה", מודרים מהארכיון חוקרים ועיתונאים, שמביעים דעות עצמאיות וביקורתיות. גנז המדינה ומבקר המדינה בעקבותיו כבר הביעו דעתם, לפיה "מצב זה של איפה ואיפה לא ייתכן במדינה השומרת חוק" (ראו סעיף 35 לעיל). 122. בהקשר זה ראוי גם לשוב ולהזכיר, שככל שמדינה מרבה בחיסיון יתר של מידע, כך מתפתחים ערוצים לא פורמאליים, שבהם זורם מידע אל הציבור באופן לא שוויוני (ראו סעיף 66 לעיל, וראו גם: Galnur, Government Secrecy, (see s. 44 above), p. 183). 123. הנה כי כן, באופן לא מפתיע ההסדר, שפותח פתח להפלייה פסולה בין חוקרים, מיושם על ידי המשיבים להפלייה פסולה של העותר. נהלי עבודה הפוגעים בזכות לדעת 124. העותר מבקש להיעזר במסמכים שבארכיון צה"ל לצורך מחקר. עוד קודם שדחו את בקשתו באיצטלה "ביטחונית" כביכול, הערימו המשיבים מכשולים ביורוקרטיים על עבודתו של העותר. המשיבים נמנעו מלהציג לעותר אינדקסים ורשימות תיקים, שמהם יוכל לבחור את המידע, שלדעתו עשוי להיות רלוונטי למחקרו. במקביל לנימוקיהם ה"ביטחוניים" כביכול, טענו המשיבים, ש"חיפוש החומר", שבו מבקש העותר לעיין "הוא מורכב ומחייב השקעת זמן ומשאבי אנוש רבים" (ראו סעיף 8 לעיל). בנוסף השהו המשיבים את הטיפול בפניותיהם של העותר ובא כוחו. 125. כזכור, כבר לפני שנים ציין מבקר המדינה לגנאי את הנוהג, שלפיו אין המשיבים מאפשרים לחוקרים לעיין ברשימות התיקים ולהזמין את אלה הרצויים להם, אלא קובעים בעבורם את התיקים שלדעת אנשי הארכיון עשויים לעניינם. מבקר המדינה הגדיר נוהג זה כ"ליקוי חמור בסדרי העבודה של הארכיון ואינו ראוי מבחינה מקצועית ארכיונאית" והתריע, כי "הוא עלול לשמש עילה למניעת עיון בחומר משיקולים זרים". מבקר המדינה גם התריע על שלילת זכות העיון מחוקרים בנימוק, שבקשתם מתייחסת למסמכים, שלכאורה אינם נחוצים לנושא המחקר (ראו סעיף 41 לעיל). 126. אפילו אם מצויים בארכיון מסמכים, שראוי שיהיו חסויים מטעמים של חשש לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, עדיין אין מקום שעצם קיומם יהיה חסוי. כפי שהטעמנו (בסעיף 100) לעיל, הדיון הציבורי בקריטריונים ובפרקטיקות של החיסיון, להבדיל מהמידע החסוי עצמו, חייבים להיות גלויים ונתונים לדיון ציבורי ולביקורת שיפוטית. לעניין זה ראוי ללמוד היקש מהדרך, שבה חייבות רשויות, הפועלות לפי חוק חופש המידע. ככל שהרשות סבורה, כי מידע מסויים חוסה בצילו של חריג לעקרון חופש המידע, הם יכולים להסתירו, ובלבד, שיציינו את דבר ההסתרה ואת הטעם שבשלו מתבקש החיסיון (ראו: סעיף 107 לעיל; וכן - ע"פ 1152/91 סיקסיק נ' מדינת ישראל, פ"ד מו (5) 8, 20; עת"מ 489/04 עמותת שחר נ' המל"ג, פסק דין מיום 19.9.2004. על פסק הדין הוגש ערעור – עע"מ 9738/04, התלוי ועומד בפני בית המשפט העליון). חופש המידע הארכיוני כולל גם את הזכות לעיין באינדקסים וברשימות מלאי. אם נגרוס אחרת, יוכלו המשיבים להמשיך ולפגוע שלא כדין בזכות לדעת, נשים לאל את תכליתו העיקרית של הארכיון ונשים ללעג ולקלס את המחקר במדינת ישראל. 127. בדומה לזה יש לנהוג בספקנות בטענותיהם של המשיבים אודות קשיים באיתור המידע עבור העותר. הארכיון, המשמש גם כמגנזה לצה"ל, "מאתר תיעוד ומידע לא רק למטרות מחקר אלא גם לצורכי עבודתה של מערכת הביטחון". (מתוך אתר משרד הביטחון – פרק: "על הארכיון"). עובדה זו מחייבת את הארכיון לנהל את החומר הגנוז בו באופן, שמאפשר איתור קל ומהיר של החומר הגנוז בו. בשל זהות "הלקוח" של הארכיון (מערכת הביטחון) וצרכיו המיוחדים, ערוך הארכיון להגיב במהירות לשאילתות, המופנות אליו, ולאתר חומר בנושאים שונים, באותם מקרים שבהם הם מעוניינים לעשות זאת. 128. התנהלות המשיבים היא אותה התנהלות, שמאפיינת את הרשות המינהלית בדרך כלל שעה שהיא מתבקשת לכבד את הזכות לדעת. ד"ר הלל סומר אומר, כי בבואם ליישם את חוק חופש המידע "הרשויות לא הכזיבו, ומצאו כמעט כל דרך אפשרית להכשיל את ביצוע החוק בתחומן" (הלל סומר "חוק חופש המידע: הדין והמציאות", המשפט (תשס"ג) 435, 442). 129. לעיל (בסעיף 63 ובסעיף 110) כבר התרענו מפני חיבתן היתרה של הרשויות לחיסיון, והצענו לנהוג במשנה זהירות כלפיה. ואולם שעה שמדובר במשיבים ובארכיון יש להתייחס לתופעה זו במשנה חומרה. אין אנו דנים ברשות ציבורית, שנדרשת אגב פעילותה השוטפת לספק לאזרח מידע אודות פעילותה. עניין לנו ברשות ציבורית, שעיקר תפקידה הוא לאסוף מידע, לשמרו, למיינו ולקטלגו – הכל על מנת, שהציבור יוכל לעיין בו. הוא שאמרנו (בסעיף 78 לעיל) - לשם כך קיים ארכיון. 130. המשיבים מנהלים רשות ציבורית, שכל תפקידה לאפשר נגישות למידע ארכיוני בהתאם לכללי ארכיבאות מקצועיים. תפקיד זה בוודאי שאינו כולל הערמת מכשולים בדרכו של הציבור, המבקש לעיין במידע הארכיוני. "החובה הראשונית של הרשות היא להפעיל את הסמכות באופן שהשירות לאזרח, ובסך הכל לציבור כולו יינתן במהירות הראויה, ללא טרחה יתירה, ברמה גבוהה ובהוצאות נמוכות, ככל שניתן. זוהי חובת היעילות." (יצחק זמיר הסמכות המינהלית (תשנ"ו) ב' 675; וראו גם: בג"צ 6300/93 המכון להכשרת טוענות בית דין נ' השר לענייני דתות, פ"ד מח(4) 441, 451; לפגיעה בזכויות יסוד בתרוץ של "יעילות" - ראו גם סגל, 165). 131. מן הדין למנוע מהמשיבים להמשיך להערים מכשולים על דרכו של העותר וכל בני הציבור, המבקשים לממש את חופש המידע שלהם. "ההגנה הנאותה על מעמדה של חירות פלונית אינה מושגת אך ורק בהצהרה על קיומה" (בג"צ 337/81 מיטרני נ' שר התחבורה, פ"ד לז(3) 337, 355ו). בהתאם לזה ציין לאחרונה בית המשפט לעניינים מנהליים בירושלים, כי "עיגון עיקרון השירות, והכפפתן של רשויות המדינה אליו… מחייב את בית המשפט למנוע התמשכות מיותרת של הליכים על חשבונם של מקבלי השירות. עקרון זה מחייב גישה רצינית לפניות הפרט, מניעת התעמרות, הטמעת ערכי שיוויון, ושירוש זכויות יתר של בעלי כוח שלטוני או כוח אחר. זכויות הפרט אינן מסתיימות במתן הצהרות חגיגיות. זכויות הפרט הן חומר של יום יום. אם הזכויות לא יעמדו במבחן המעשה, הן יהפכו עד מהרה למטבעות שחוקים המוטלים הלוך ושוב, תוך יצירת אשליה חולפת של כיבוד זכויות, המתפוגגות בשל מחסומים בירוקרטיים בלתי עבירים, המוצבים על כל צעד ושעל" (עת"מ (י-ם) 769/04 אמינה נ' משרד הפנים, פס"ד של השופט אוקון מיום 14.10.2004). פגיעה בחופש העיסוק 132. העותר הינו עיתונאי וחוקר, הנסמך על מידע ציבורי לשם ביצוע תפקידו. הדרך שבה נוהגים בו המשיבים מהווה גם פגיעה בחופש העיסוק שלו. מניעת גישתו של העותר למידע, שאין עילה חוקית להסתירו; ההתנהלות הלקוייה, שאינה עולה בקנה אחד עם תפקידם המרכזי – ניהול ארכיון ראוי; ההפלייה, שבה הם נוקטים כלפי העותר וחוקרים אחרים; המכשולים הביורוקרטיים, שהם מערימים בדרכו של העותר ושל יתר בני הציבור, המבקשים לממש את זכותם לדעת – כל אלה פוגעים שלא כדין בחופש העיסוק, המעוגן בהלכה הפסוקה ובחוק יסוד: חופש העיסוק. 133. ודוקו, אין בדעת העותרים לטעון, כי רצונו של העותר לעסוק במחקר מחייבת את הרשויות לספק לו כל מידע, שברצונו לקבל, ואפילו אם מסירת המידע תפגע בביטחון המדינה. בדרך כלל אין חופש העיסוק מטיל על הרשות השלטונית חובה אקטיבית לפעול. יחד עם זאת, "חופש העיסוק נפגע כאשר החלטה שלטונית פוגעת בעקיפין במימוש חופש העיסוק הלכה למעשה… אם הסדרים (נורמטיביים או פיזיים) מונעים ממנו - במישרין או בעקיפין - מלפעול על-פי רצונו ויכולתו." (בג"צ 5936/97 לם נ' מנכ"ל משרד החינוך, פ"ד נג(4) 673, 692. ההדגשה שלי – א"פ; וראו גם: בג"צ 509/80 יונס נ' משרד ראש הממשלה, פ"ד לה(3)589). 134. חופש העיסוק גם קשור בעבותות לזכות לתחרות חופשית – בענייננו תחרות חופשית ב"שוק הדעות" ו"בשוק" המחקר: "עיקר בסיסי בזכות לחופש עיסוק המוגנת בחוק-יסוד: חופש העיסוק הוא חופש התחרות. פגיעה בחופש התחרות על-ידי התערבות בו בדרך של הענקת טובות הנאה לאחד המתחרים בלבד והעדפתו על אחרים, יש בה פגיעה בחופש העיסוק." (בג"צ 1030/99 ח"כ אורון נ' יו"ר הכנסת, פ"ד נו (3) 640, 658). במקרים כמו זה שלפנינו, עומדים מאחורי חופש העיסוק לא רק "עניינו של האדם להתפרנס ולהגשים את כישרונותיו, אישיותו ומאווייו" אלא גם "ראציונאלים חברתיים כלליים, כגון כאשר העיסוק הוא בתחום הביטוי: התקשורת, התרבות או האמנות." על כן, "כאשר ביסוד ההגנה על חופש העיסוק עומדים גם ראציונאלים אחרים, ובמיוחד ערכים בעלי חשיבות מיוחדת מבחינת המדינה והחברה, ייקבע היקף חופש העיסוק על-פי מבחן 'מחמיר' יותר, כגון מבחן הוודאות הקרובה לסכנה חמורה." (בג"צ 1452/93 איגלו בע"מ נ' שר המסו"ת, פ"ד מז (5) 610, 617). התעלמות המשיבים מביקורת מבקר המדינה 135. עתירתו של העותר מלמדת על ליקויים חמורים בהתנהלותם של המשיבים. למעשה, בדרך שבה נהגו בעותר לא חידשו המשיבים כמעט דבר. פעם אחר פעם הצביע מבקר המדינה על ליקויים חמורים אלה, ואילו המשיבים ממשיכים בשלהם. 136. "מינהל תקין מחייב, כי ביקורת מהותית של מבקר המדינה לגבי גוף הנתון לביקורתו לא תישאר אות מתה" (בג"צ 766/87 צוקר נ' ראש עיריית ת"א, פ"ד מב(2) 610, 619). כמו במקרים דומים בעבר, כך גם בענייננו, התערבות בית המשפט היא הכרחית לנוכח התעלמותם המתמשכת של המשיבים מהערות המבקר והמלצותיו. גם כאן, "יש לחשוש כי שתיקה של בית-המשפט תתקבל כגושפנקה של בית-המשפט, והפרקטיקה הנמשכת כבר שנים רבות כל כך, על-אף ההערות של מבקר המדינה… תימשך עד שיבוא לציון גואל." (בג"צ 4146/95 עיזבון לילי דנקנר ז"ל נ' מנהל רשות העתיקות, פ"ד נב (4) 774, 805; ראו גם: בג"צ 6973/03 מרציאנו נ' שר האוצר, פדאור 03 (7) 800, 4; בג"צ 2599/00 יתד נ' משרד החינוך, פ"ד נו (5) 834, 840; בג"צ 1113/99 עדאלה נ' השר לענייני דתות, פ"ד נד (2) 164, 180; בג"צ 2126/99 הס נ' עיריית תל אביב, פ"ד נד (1) 468, 478). הטייה של הזיכרון ההיסטורי ושל דעת הציבור "לפעמים שאלתי את עצמי איך בכלל אפשר היה לנהל מלחמה, לאחר שגיליתי איזה חלק מזמנם הקדישו מפקדי הצבאות להכשרת הקרקע להיסטוריונים שיתארו אותה." (הארט, מדוע איננו לומדים מן ההיסטוריה 25). 137. עתירה זו מתמקדת בזכות לדעת. זוהי זכותו של היחיד – העותר ו"כל אדם… לעיין בחומר הארכיוני המופקד בגנזך…" (סעיף 10(א) לחוק הארכיונים). המשיבים פוגעים בזכות חוקתית זו שלא כדין. בעשותם זאת, פוגעים המשיבים גם בעקרונות הנשגבים, שעליהם נסמכת הזכות לדעת. במהלך דברינו עברנו מאותם עקרונות וערכים והתמקדנו ב"זכותו של היחיד". עתה, לקראת סיום, נשוב ונביט ממעוף הציפור על הפגיעה, שפוגעים המשיבים בציבור בכללותו. 138. המשיבים מעידים על הפיקדון, שבו הם אוחזים כנאמני הציבור, כעל "אחד המרכיבים החשובים ביותר בשמירת הזיכרון הקולקטיבי והמורשת התרבותית של החברה בישראל" (אתר משרד הביטחון – פרק: "על הארכיון"). אלא שבהתנהלותם, כפי שהיא מתוארת לעיל, אין המשיבים ממלאים את תפקידם כנאמן הציבור. הם אינם עושים רק לשמירת הזיכרון והמורשת הקולקטיביים, אלא גם פועלים עליהם ומעצבים אותם כראות עיניהם. 139. ההגבלה האובססיבית והמופרזת, שמטילים המשיבים על זכות הציבור לדעת משפיעה לרעה על איכות המחקר: "מחקר אינו יכול לפרוח באווירה של סודיות; סיווג יתר מונע ממדענים ובפרט מההיסטוריונים הערכה נכונה של ההליכים היסטוריים" (להב, חופש הפרסום 571). הפגיעה במחקר מוחמרת שבעתיים לנוכח היחס המפלה, שנוקטים המשיבים בכל הנוגע להענקת מעמד של חוקר "מורשה", ולנוכח זאת, שהם אלה שמחליטים, איזה מידע רלוונטי לנושא המחקר ועל כן יוצג בפני החוקר, ואיזה מידע איננו כזה. 140. פגיעה נוספת במחקר נגרמת כתוצאה מפרסום מחקרים של חוקרים, "מורשים" או "נציגים", הנחשפים לחומר שאינו גלוי לעין הציבור. בהעדר יכולת להגיע לאסמכתאות, שעליהם מתבססים המחקרים, לא ניתן לנהל דיון מושכל ופתוח במסקנותיהם. 141. כך, למשל, יצא לאחרונה בהוצאת משרד הביטחון ספרו של ד"ר עמי גלוסקא בנושא מלחמת ששת הימים (עמי גלוסקא, אשכול, תן פקודה (מערכות, 2004)). בהקדמה מודה המחבר לאנשי מחלקת היסטוריה בצה"ל, שאיפשרו לו לעיין בתעודות, בעדויות ובתחקירים, הגנוזים בארכיון צה"ל. תודה נאמנה מובעת גם לראש מחלקת ביטחון מידע בצה"ל "על היחס האוהד וההבנה". לבסוף מודה המחבר למשיבה דנן ולאנשי הארכיון ש"דלתם היתה פתוחה בכל עת" (שם, 9). הספר שהתפרסם הוא מהדורה מקוצצת של מחקר אקדמי "סודי", שנכתב במסגרת עבודת הדוקטורט של גלוסקא, שהורד בהוראת מערכת הביטחון ממדפי האוניברסיטה העברית, כדי שתוכנו לא יוודע ברבים (שם,שם; וכן: אמיר אורן, "מחקר צה"ל: שרון דיבר עם רבין ב-67' על תפיסת השלטון כדי לקבל החלטה' לצאת למלחמה" הארץ 16.11.2004 – מצורף ע/16). כפי שכותבת ד"ר נעמה כרמי, התופעה של מחקרים "סודיים" פוגעת במחקר ובחופש האקדמי. ראשית, המדובר בחוקרים, שבאים משורות מערכת הביטחון, ולכן פתוחים פניהם מקורות שאינם פתוחים בפני חוקרים אחרים; שנית, בתמורה למתן נגישות למידע, דורשת מערכת הביטחון – ואף מקבלת - דריסת רגל בפרקטיקה האקדמית (למשל, קובעת מי יבדוק את המחקרים). בכך נפגעים הסטנדרטים האקדמיים והעקרון של מחקר חופשי ובלתי תלוי. לבסוף, המחקר המוגמר אינו מתפרסם, או שהוא מתפרסם באופן חלקי ו"בכך נמנע מהקהילה האקדמית לבקר ולבדוק אותו ומופרעת הזרימה של הידע המחקרי והתפתחותו" (נעמה כרמי, "דוקטורט סודי (ביותר)", אתר notes.co.il, 16.11.2004). 142. דוגמא נוספת: לאחרונה התירה מערכת הביטחון פרסומו של מחקר בנושא מלחמת יום כיפור, שנערך ונחתם עוד בשנת 1992. בעקבות זאת נטען, כי הפרסום אושר רק לאחר שהמחקר "שופץ" בהתאם להערות, שנתן לאחרונה ראש הממשלה (אמיר אורן, "פורסם מחקר יום הכיפורים", הארץ, 31.1.2004). הטענה נדחתה מכל וכל על ידי מחלקת היסטוריה בצה"ל, שטענה, כי ראש הממשלה לא היה אלא אחד מתוך עשרות קצינים, שהערותיהם שולבו במחקר (שאול שי ושמעון גולן, "לפי מיטב השיקולים המקצועיים", הארץ 9.1.2005 – שני המאמרים מצורפים – ע/17). לענייננו חשוב פחות מאלו מניעים עודכן המחקר. חשובה יותר היא העובדה, שמערכת הביטחון על קציניה, דהיום ומאתמול, מטביעים את חותמם על המחקרים, שמתפרסמים ביוזמת מערכת הביטחון או באישורה, ומנגד – חוקרים אחרים אינם יכולים להגיע למידע בנושא ולערוך מחקרים עצמאיים משלהם. 143. למערכת הביטחון יש מונופול על הידע, ועקב כך גם שליטה על המחקר ההיסטורי בנושאים מרכזיים בציבוריות הישראלית. תופעה זו מדאיגה במיוחד. "חקר האמת" ההיסטורית הוא עניין שמחייב פלורליזם. "אין אמת היסטורית אחת אלא כל היסטוריון והאמת שלו" (בג"ץ 807/78 עין גל נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות, פ"ד לג (1) 274, 277; וראו גם: בג"צ 1/81 שירן נ' רשות השידור, פ"ד לה(3) 365, 387; ע"פ 232/55 היועץ המשפטי נ' גרינוולד, פ"ד יב 2017, בעמ' 2312). 144. אכן, "המציאות היא מורכבת ורבת פנים… בוודאי כך הם הדברים כשהמדובר בתיאור פעולתן של מערכות שלטוניות על מאפייניהן המיוחדים, האינטרסים הרבים המעורבים בהן, ונקודות המבט הרבות האפשריות לבחינתן. בקשיים אלה נעוצה הסיבה לכך שהמושג 'אמת היסטורית' הינו כה חמקמק ושנוי במחלוקת." (ע"א 323/98 שרון נ' בנזימן, פ"ד נו(3) 245, 260). ההגבלות, שמטילים המשיבים על המחקר, עלולות לגרום להטייה בידע, שיש לנו אודות העבר. הטייה זו מוחמרת בשים לב לעובדה, שפעמים רבות מקבלי ההחלטות עצמם מפרסמים חיבורים, ספרים וביוגרפיות. לאישים אלה אין בעייה להניח ידם על תעודות ומסמכים, הקשורים בהתרחשויות, שהם עצמם עמדו במרכזן (ראו למשל: בג"צ 130/68 איסר הראל נ' ממשלת ישראל, טרם פורסם). ואולם כתיבתם, כפי שמצאה, למשל, ימימה רוזנטל, "ספוגה בנימה הסברתית רשמית", "חד ממדית בפרשנותה וכמעט החלטית בניתוח המציאות ההיסטורית" (ימימה רוזנטל "חשיפת מקורות ארכיוניים ותמורתם להיסטורי ולתהליך השלום", ארכיון 9 (תשנ"ח) 31, 33). 145. בנוגע להתיישבות בשטחים המוחזקים נכתבו ופורסמו ספרים של אנשי הרשויות, כמו, למשל, סיפרו של יחיאל אדמוני, מי ששימש בשנים 1967-1977 בתפקיד מנכ"ל המחלקה להתיישבות בסכונות היהודית (יחיאל אדמוני, עשור של שיקול דעת: ההתיישבות מעבר לקו הירוק 1967- 1977, הקיבוץ המאוחד, 1992; וראו גם: יצחק רבין עם דב גולדשטיין, פנקס שירות (1979); Moshe Dayan Story of My Life: An Autobiography (William Morrow, 1976); Shimon Peres, Battling for Peace: A Memoir (New York: Random House, 1995)). 146. זיכרון היסטורי מוטה ושחרור סלקטיבי ומניפולטיבי של מידע לציבור משפיעים השפעה הרת גורל גם על ההווה. מסך החשאיות האופף את כל הנושאים הנוגעים בתחום הביטחון הלאומי והמונופול שיש למשיבים ולאליטה הביטחונית והפוליטית על המידע בנושאים אלה, מונעים מהמגזר האזרחי ומהציבור מידע רלוונטי. "מצב דברים זה מסייע, כמובן, לנמנים על 'המגזר במידע באופן מניפולטיבי." (פדהצור, תרבות הבטחון הישראלית (ראו סעיף 111 לעיל), 107). חמור מכך, כפי שכותב פרופ' גד ברזילי, לא רק הממסד הביטחוני אלא גם "המערכת הפוליטית פועלת תוך חשאיות רבה בנושאים ביטחוניים לאומיים, וחשאיות זו מוטלת לא פעם על ידי האליטה השלטת גם על נושאים פוליטיים מובהקים. כתוצאה מכך מופקעת במידה רבה יכולתו של האזרח לפקח על ממשלתו ולהתערב בעיצוב המדיניות הביטחונית לאומית" (גד ברזילי, דמוקרטיה במלחמות: מחלוקות וקונסנזוס בישראל, (1992) 271). 147. לסיכום: האופן שבו נוהגים המשיבים בעותר, הדרך שבה הם מנהלים את ארכיון צה"ל, על סמך הסדרים ראשוניים שהם עצמם קבעו (וחלקם "סודיים" בעצמם), מאששים את החשש, שהועלה עוד במהלך חקיקתו של חוק הארכיונים, מפני מונופוליזציה של הממשלה על המידע ומפני ניסיונות ממשלתיים לשכתב את ההיסטוריה על-ידי אישור לשימוש בחומר, שיינתן לאנשים "מטעם" (ראו ציונה רז, "הפתיחה לעיון הקהל של חומר ארכיוני" ארכיון 1 (תשמ"ז) 41, 44; וראו גם החשש, שהביע מבקר המדינה מפני "כתיבת היסטוריה מטעם" – סעיף 37 לעיל). סוף דבר “A popular Government, without popular information, or the means of acquiring it, is but a Prologue to a Farce or a Tragedy; or, perhaps, both. Knowledge will forever govern ignorance; And a people who mean to be their own Governors, must arm themselves with the power which knowledge gives” (James Madison). 148. חסימת הגישה למסמכי הארכיון, לא כל שכן - חסימה סלקטיבית ומניפולטיבית של חוקרים מסויימים, היא מתכון בדוק להתערבות מדינתית בהבניית הזיכרון ההיסטורי, בעיצוב תמונת עולם והשקפות עולם של הציבור. הטיית הזיכרון ההיסטורי גורמת גם נזק להווה – היא פוגעת ב"שוק הרעיונות" ובתהליך הדמוקרטי ובכל האינטרסים והערכים שהם משרתים. 149. "זרימה חפשית ובלתי מבוקרת של מידע, דעות, רעיונות, והערכות, סופה של האמת לגבור על השקר והתמודדות זו היא מסמני ההיכר של חיי חופש במשטר דמוקרטי." (בג"צ 316/03 בכרי נ' המועצה לביקורת סרטים, פ"ד נח (1) 249, 272). המשיבים מתערבים במחקר ההיסטורי וב"שוק הדעות" התערבות גסה וחוסמים שיח מחקרי ושיח ציבורי פתוחים ודמוקרטיים. על יסוד עילות מופרכות ובלתי חוקיות הם קובעים בשבילנו האזרחים, מה נדע. ועל זאת כבר הזהירנו בית המשפט העליון לפני שנות דור: "שילטון הנוטל לעצמו את הרשות לקבוע מה טוב לאזרח לדעת, סופו שהוא קובע גם מה טוב לאזרח לחשוב; ואין סתירה גדולה מזו לדמוקרטיה אמיתית, שאינה 'מודרכת' מלמעלה" (בג"צ 243/62 אולפני הסרטה בישראל בע"מ נ' גרי, פ"ד טז 2407, 2416). לאור כל האמור ומכל הטעמים שהוזכרו, מתבקש בית המשפט הנכבד להוציא צו על תנאי כמבוקש בראשית עתירה זו ולאחר קבלת תשובת המשיבים להופכו למוחלט, ולהשית על המשיבים את הוצאות העותרים. אבנר פינצ'וק, עו"ד 25 בפברואר, 2005 ב"כ העותרים http://attach.walla.co.il/?w=/@attach&fid=-1000&id=26680407&aid=1&n=&save=1&filename=עתירת%20גורנברג%20-%20נוסח%20סופי.doc
122. מצ''ב פרוטוקול הדיון בועדת חוקה חוק ומשפט/דו''ח אגרנט http://rotter.net/forum/gil/5368.shtml#122 לחץ כאן » חשיפה: מה שרון והתקשורת לא מגלים לנו?
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות | יום ששי כ''ז בתמוז תשס''ז
09:09 13.07.07 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
132. ''פרקש: ניתן להגיע להסדר עם סוריה''
בתגובה להודעה מספר 126
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
פרסום ראשון: 12/07/07, 23:01 פרקש: ניתן להגיע להסדר עם סוריה![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/469715426f1aab7a.jpg) האלוף במיל' זאבי פרקש
ראש אמ"ן לשעבר האלוף במיל' זאבי-פרקש אמר הערב כי ניתן להגיע להסדר עם סוריה אם תינתן לאסד הצעה אטרקטיבית לצאת מציר הרשע. עוזי ברוך השר לביטחון פנים, אבי דיכטר, כינס הערב את "הפורום הרעיוני לביטחון של "קדימה"" בהשתתפות פעילי התנועה במפגש מיוחד במלאת שנה לפרוץ מלחמת לבנון השנייה. במפגש השתתף כמרצה אורח ר' אמ"ן לשעבר האלוף (במיל') אהרון זאבי-פרקש, חבר וועדת חוץ וביטחון, ח"כ עתניאל שנלר, יו"ר מועצת "קדימה", מר מאיר ניצן, מנכ"ל התנועה, יוחנן פלסנר וכ-150 מפעילי התנועה ברחבי הארץ. האלוף במיל' זאבי-פרקש, אמר כי סוריה היא גורם מפתח בכל מה שמתרחש בלבנון בפרט ובאיזור בכלל. "בלבנון אין דרך אחרת לחיזבאללה להתחמש אלא דרך הציר האווירי מסוריה ללבנון. דמשק היא שחקן מפתח בהשגתו של הסדר עם הפלשתינים ומשמשת כשחקן מפתח בכל הסדר שישיגו האמריקאים בעיראק נוכח העובדה שהיא המדינה ממנה מוזרמים מחבלים ואמצעי לחימה לעיראק". לדבריו, לו אסד היה רוצה שיחזירו את החיילים החטופים כולל גלעד שליט זה היה קורה תוך ימים. הוא הדגיש כי ניתן להגיע להסדר עם סוריה אם תינתן לאסד הצעה אטרקטיבית לצאת מציר הרשע. "זה מטריד מאוד את החיזבאללה ואת איראן. צריך לכבד את הערוץ הדיפלומטיה החשאית. אין סימנים לפתיחה יזומה של סוריה במלחמה, אך יתכן שסוריה תיגרר למאבק אלים כתוצאה מהידרדרות והסלמה באזור", אמר. הוא הסביר כי הציר הרדיקלי הסורי-שיעי נמצא במקום קריטי לקראת אירן גרעינית. הציר המתון, שרובו סוני, מובל על ידי הסעודים והמצרים שמאבדים מכוחם כגורם מוביל ומשפיע אזורי. "הציר המתון באזור חש מאויים מאירן לא פחות משחש מאויים מישראל. הם יודעים שטילי האירנים מכוונים גם נגד סעודיה ולא רק נגד ישראל", אמר. בהתייחסו למצב בלבנון אמר האלוף (במיל') פרקש, "מחנה סניורה – חרירי- ג'ונבלט, מחנה מתון, נתמך ע"י הציר הסוני. לאסד קשה להסכים עם העובדה שסניורה ימשיך לשלוט בלבנון. אסד מעוניין שחיזבאללה יהפוך למשתתף פעיל בהנהגה הלבנונית ואף מאיים על הובלה למהפיכה בלבנון". השר לביטחון פנים, אבי דיכטר, התייחס בדבריו להרתעה הישראלית שהושגה מול החיזבאללה, "דברי חסן נסראללה בראיון הטלוויזיוני, כשהודה שלא היה חוטף את החיילים לו היה יודע מה תהיה תגובת ישראל, לא היו מתוכננים. הוא לא התכוון לומר את המשפט הזה. אלה דברים חריגים מאוד בהשוואה לנאומים אחרים של נסראללה, שרובם מתוכננים. דברי נסראללה מצביעים על הרתעה משמעותית שהשיגה ישראל מול ארגון הטרור הזה, חרף כל התקלות והכשלים". בהתייחסו למלחמה ולמדיניות ישראל היום אמר השר דיכטר, "בכל המלחמות חיינו בקונספציה שצריכים לשמור על מרחב אווירי מעל שטח ישראל. שמירה על מרחב אווירי לא מתייחסת רק למטוסים. לא הבנו ששדה הלחימה משתנה. החיזבאללה, בגיבוי אירן וסוריה, הבין שצה"ל פיתח שליטה מוחלטת על השטח האווירי ולכן פיתח ערוץ עקיף ע"י הצטיידות בארטילריה. לא השקענו משאבים לאומיים מול איום גובר זה, כגון פיתוח מערכת להגנה נגד טילים. אסור להתעלם מהצטיידות משמעותית של האויב. כשבונים מאזן הרתעה וכשפועלים לשמר הרתעה חייבים לעבוד כפול, ובכלל זאת הגנה על האזרחים באמצעות מיגון. המצב בשדרות היום וביישובי הצפון באותם הימים, הוא מצב שלא ניתן לחיות איתו. האמירה שכל העורף חזית היא אמירה בלתי נסבלת". http://www.inn.co.il/News/News.aspx/164703 תזכורת לדעה הפוכה של: ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/469715707136496a.jpg) עמידרור: סוריה מתכוננת לעימות האלוף (במיל.) עמידרור מזהיר מפני שאננות בחזית הסורית ההיערכות הצבאית הסורית מעידה לדבריו על הכנות אפשרות למלחמה עם ישראל עמידרור אינו תומך בנסיגה מהגולן או בפתיחת מו"מ עם סוריה שיחלץ אותה מהבידוד הבינלאומי מאת: יהונתן דחוח-הלוי http://www.nfc.co.il/Archive/001-D-135421-00.html?tag=08-12-31
דו''ח ועדת אגרנט ''כתם'' על מדינת ישראל !!! http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&om=5368&forum=gil&omm=0 _____________________ לחץ כאן » פרס הוא המפתח לפרשת אלטלנה _____________________ לחץ כאן » פרס הוא המפתח לפרשת אלטלנה |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות | אור ליום שני א' באב תשס''ז
00:52 16.07.07 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
133. עמנואל רוזן: ''מה הקטע של אהוד ברק?''
בתגובה להודעה מספר 0
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
מה הקטע של אהוד ברק? ![](http://rotter.net/User_files/forum/469a94db1a93cdf8.jpg)
עמנואל רוזן בדק מה מניע את שר הביטחון ובמקום תשובות ברורות, חזר עם כמה שאלות גדולות האלוף דורון רובין, למי שלא מכיר, הוא אדם יפה תואר וגבה קומה עם עיניים כחולות עמוקות. אם תציבו מולו את ברק הקטן, בעל המראה העכברי, תקבלו מיס־מאץ' מוחלט. ורובין חשב שהכל בינו ובין ברק התחיל ונגמר בהיותו של האחרון אדם נמוך קומה. גמד, בלשון החבר'ה"
1982, אלוף: אולי תסביך אלוהות בינואר 82' הייתי חייל צעיר, כתב צבאי של עיתון "במחנה". נשלחתי לשיחת רקע עם מי שהתמנה ממש אז לאלוף הצעיר ביותר בתולדות המטה הכללי: ראש אגף תכנון החדש, אהוד ברק.
הוא היה בן 40. אני הייתי בן 22. ידעתי שאני הולך לפגוש את המפקד האגדי של סיירת מטכ"ל, את הקצין הכי מעוטר בצה"ל. גנרל חכם, מתוחכם ושחצן, שבטח הדבר האחרון בראש שלו זה לפגוש רב"ט אלמוני וחיוור בשביל כתבה לעיתון שאף אחד לא סופר ואף אחד לא קורא. רעדו לי הביצים, לגמרי. שלושה ימים ישבתי במערכת והכנתי שאלות. על אגף התכנון, כמובן, ועל תקציבים, ואסטרטגיה, ונשק מודרני, ואימונים, ומבנה המטה הכללי. בחלומי ראיתי את עצמי יושב כעלה נידף מול הברק והאגדה, ואחרי עשר דקות נגמרות לי השאלות. הרי אפילו לפרק איתו שעונים לא הייתי מסוגל. בכל הנוגע ליכולת הטכנית שלי, הייתי אז — ונשארתי עד עצם היום הזה בשלב הפרה־נאנדרתלי, שבו לומדים בני האדם איך להרכיב נורה או לדפוק מסמר בקיר. הפגישה התחילה באיחור של 45 דקות (הייתי בטוח שמדובר בזלזול מובן מאליו של אלוף מעוטר בחייל מושתן; לא יכולתי לדעת שגם בקריירה הפוליטית שלו, כשתצא לדרכה, יאחר ברק אפילו לפגישות בבית הלבן). התיישבתי מולו. הוא תקע בי את המבט הברקי האופייני, שמבהיר לך בדיוק מי כאן בחדר עשה תואר שני בהארוורד ומי מבין שנינו שחרר את חטופי סבנה. שלפתי בלוק כתיבה אפור, תוצרת צה"ל, ולקחתי אוויר לקראת השאלה הראשונה — משהו בסגנון "מהם יעדי העבודה של צה"ל לשנת 82'־83'". ברק הקדים אותי בשנייה. "נו, טוראי רוזן, מה אתה אומר?", הוא שאל בנימה של אחד שמעניין את התחת שלו מה אתה אומר, "מה לדעתך צריך לעשות בייגין?" (ברק ביטא את שמו של ראש הממשלה דאז מנחם בגין בהדגשה יידישאית מכוונת, כדי שאף אחד בחדר, כולל נציג דובר צה"ל, לא יחשוב חס וחלילה שיש כאן איזה הדרת כבוד כלפי ראש הממשלה). והוא המשיך: "השאלה היא, רוזן, אם לדעתך לא הגיע הזמן להתחיל במסלול בילטראלי לשיחות עם הפלסטינים על פתרון של שתי מדינות לשני עמים". כזאת היתה שיחת הרקע בין החייל רוזן לאלוף ברק. התחילה באיחור של שלושת רבעי שעה, נמשכה 20 דקות, ולא עסקה אף לרגע בענייניו של אגף התכנון. עברו כמה שנים עד שהבנתי מה ניסה לעשות הגנרל המפוהק שישב מולי: הוא ניסה להסביר לי שבעולם הברקי אין כללי משחק של אלוף היושב מול חייל־עיתונאי ועונה לשאלות מחויבות המציאות כי המציאות היא שצריכה להכיר בקיומו של ברק, ולא ברק בה. הוא ניסה לגרום לי לחשוב שאלוהים אולי ברא את העולם, אבל לא התייעץ עם ברק, ולכן ברק יתקן איפה שצריך ויעשה את הדברים אחרת. באותם רגעים כבר ידע ברק שענייניו היגעים של אגף התכנון הם רק מכשול קטן וזמני בדרך לכיבוש המטכ"ל, ואחריו המדינה. והוא ניסה לגייס אותי, לא משום שזה ממש עניין אותו מי אני ומה אני חושב אלא מפני שבמקרה הייתי שם. 1991, רמטכ"ל: אולי תסביך גמדות
כשהתמנה לרמטכ"ל, ב־1991, אחד הדברים הראשונים שעשה ברק היה לזרוק מהצבא את האלוף דורון רובין. שלוש שנים לפני כן עמד רובין בראש מבצע כושל בנועיימה שבלבנון, שבו הושארו בשטח ארבעה לוחמי גולני. רובין נכנס למבצע הזה עם הילה של קצין מבריק, ויצא ממנו עם כתם עמוק. כמובן שאסון צאלים הרשום בין היתר על שמו של הרמטכ"ל ברק — היה קטסטרופה חמורה פי כמה, אבל יש קצינים שיכולים להרשות לעצמם לטעות ויש כאלה שלא. זמן קצר אחרי שרובין השתחרר, עבר לאזרחי וזכה למפגן צניחה מרגש מחבריו, הוא התפנה לנתח את הגורמים שהביאו את הרמטכ"ל ברק לחסל אותו. בצד עניינים ברומו של עולם וברומה של פוליטיקה צבאית, החברים הקרובים זכו לשמוע גם ניתוח מהבטן. ניתוח מוזר, שלא לומר משעשע. רובין טען, בשיא הרצינות, שברק פשוט מקנא בו ושהקנאה הבוערת הזאת לא השאירה לו, לרובין, שום סיכוי. אם הגעתם עד כאן, אני מסתכן בכך שבשלב הזה תגידו לעצמכם שרובין משוגע, או שהכותב טמבל, ותעברו הלאה. מצד שני, אם אתם באמת חושבים שהם־שם־למעלה מקבלים החלטות רק משיקולים ענייניים ונטולי אגו, כנראה שלא הייתם כאן ב־59 השנים האחרונות. יכול להיות שרובין הנסער בלבל את המוח בשעתו, אבל גם יכול להיות שלא לגמרי. רובין, למי שלא מכיר, הוא אדם יפה תואר וגבה קומה עם עיניים כחולות עמוקות; אם תציבו מולו את ברק הקטן, בעל המראה העכברי והפלולה (לשעבר), תקבלו מיס־מאץ' מוחלט. ורובין חשב שהכל בינו ובין ברק התחיל ונגמר בהיותו של האחרון אדם נמוך קומה. גמד, בלשון החבר'ה. מול השומעים הנבוכים והנדהמים הוא טען גם שברק מעולם לא סלח לו, ולעצמו, על כך שאלוהים בירך את משפחת רובין בארבעה בנים חסונים – ואותו, או ליתר דיוק אותו ואת נאווה, בשלוש בנות רחמנא ליצלן. אתם מוזמנים, כמובן, להשליך את הניתוח הזה לפח: יכול להיות שהוא לא יותר מסתם פיסת רכילות צהובה ומגוחכת. מצד שני, אני משוכנע שאיפשהו בין מחקר הזוי אחד לשני, מאלה שמציפים את דפי העיתונים שלנו כמעט מדי יום יש לפחות אנליזה אחת הבוחנת את השפעת המרחק בין קצה הפדחת לאצבעות הרגליים על דרכיו של אדם. כשהגמד הוא סתם בנאדם, או נניח איש רוח, זה יכול להיות מצחיק (צ'רלי צ'פלין), חביב (פיקסו) או נוגע ללב. אבא שלי, החידונאי שמוליק רוזן 164 ס"מ ביום חם חלם כל חייו על נשים גבוהות עם רגליים ארוכות והתחתן עם מרים, 162 ס"מ מחיר אחרון. הוא גם כתב על זה ספר בשם "איש קטן אישה גדולה", מה שיכול להיות רעיון לא רע לספר דומה על הפוליטיקאי נמוך הקומה. נניח, "איש קטן גישה גדולה". יש פוליטיקאים נמוכים מאוד שזה לא מזיז להם, כמו יצחק שמיר למשל: מצידו, שקומתו תצטמצם לכדי גזר גמדי. העיקר שארץ ישראל תהיה שלמה. ויש גם כאלה שהם גבוהים יחסית, אבל תמיד ירצו יותר. אני זוכר את בנימין נתניהו, איש בעל קומה ממוצעת נאה, מגיע לראיון אצל גיא זוהר, מראיין דק גזרה וגבוה — ומאיים לפוצץ את השידור וללכת הביתה אם לא תובא למקום, ומיד, כרית שתשווה את גובהם של שני הישבנים. כן, הגובה לא קובע. ודאי שלא. רק האידיאולוגיה והעקרונות, ברור. אבל הידעתם שחוזה מדינת היהודים שלנו, תיאודור הרצל בכבודו ובעצמו, היה מתוסכל עד אימה בשל גובהו הצנוע (165 ס"מ, לא סופי, יש טענות גם על 167)? הידעתם שבצילום המפורסם ההוא בבזל, בעודו מתכנן לפרטי פרטים את חזונו הציוני, לא שכח לדרוש שרפרף קטן להגבהה בטרם ילחץ הצלם על הקליק המפורסם ביותר בתולדות העם היהודי? אהוד ברק לא ניסה מעולם להיות או להיראות גבוה. גם לא יפה, למרות כניעתו המבישה לדרישתם של אנשי יחסי הציבור בעניין הפלולה זיכרונה לברכה. אבל במחקר המעמיק שיבדוק כיצד הצליח הילד הצנום, הנמוך והלא ממש יפה לבלוט ולעלות בביצועיו ובעיטוריו על כל חבריו יפי הבלורית והתואר בסיירת ההיא, ולהפוך לאגדה עוד בחייו אפשר לשמור מקום קטן גם להכרח להתבלט ולהבליט. אני אהוד ברק, ואני אראה לכולכם מי כאן המלך. אני לא אצעק, לא אתאמץ יותר מדי ולא אבקש כריות או שרפרפים. אם אתם לא מבחינים בי או מכירים בגדולתי, זאת באמת הבעיה שלכם. אני פשוט אהיה כאן, וזה יספיק. 1999, ראש ממשלה: אולי תסביך בריונות
כמעט 18 שנה חלפו מאז שהכרתי את ראש אגף התכנון הטרי ברק, ועד שראש הממשלה הטרי ברק ערך פגישת רקע ראשונה עם חבורה של כתבים מדיניים — אלה שיהיו אמונים על מלאכת הסיקור, הפרשנות והביקורת של מהלכיו העתידיים. זאת היתה פגישה מרתקת: ברק הבהיר בה שהוא מתכוון לשנות את כללי המשחק במזרח התיכון. לא עוד בזאר אוריינטלי של מיקח וממכר רווי רמאויות וספינים, אלא מנהיגות אמיצת לב ששמה הכל על השולחן, בלי להסתיר. אם האלוף ברק לא ראה לנכון להסתיר מפניו של חייל בן 22 את דעותיו הפוליטיות על מדינה פלסטינית, למה שברק ראש הממשלה יהיה גלוי פחות. ברק נתן למשתתפי הפגישה להבין שהכל עניין של רצון (הרצון שלו, כמובן) ושל כנות. השלום יבוא אם ברק ירצה, ורק כשהוא יסתכל לערבים בלבן שבעיניים ויגיד להם: קדימה, הגיע הזמן. ברגע שהם יבינו כי מולם כבר לא יושב ביבי התחמן או רבין ההססן, אלא ברק החכם, האמיץ והמפוכח — כל מה שיישאר זה לקבוע את סדר הנואמים בטקס. "תנו לי את אסד לרבע שעה בבקתת העץ של קלינטון בקמפ דיוויד, והדרך לשלום סלולה", הוא אמר, ואני זוכר שלרגע חשבתי על התרברבות אופיינית של הילד הכי חזק בשכונה, אולי גם בגלל הסמ"ך השורקת והחיוך השובב שברח מבעד לפלולה. "תנו לי את אסד", הוא אמר, וכולנו חייכנו יחד איתו. ויש עוד עניין אחד הזכור מאותה פגישת היכרות: ברק הודה בה לעיתונאים על תמיכתם, והזכיר להם שמעתה והלאה הוא והם הולכים יחד לעבר מטרה משותפת. יחד נצליח. הוא, כמובן, ידע שאין דבר כזה. שהכתבים אולי העדיפו אותו על ביבי, כמו רוב העם אז, אבל שהם לא תמכו ולא יתמכו. שראש ממשלה ועיתונאים לא עובדים יחד, ושאין להם מטרה משותפת. לימים, כשהכל החל להשתבש, דמיינתי אותו מתעורר בבוקר ומזמן את המציאות הסוררת לשיחת בירור נוקבת: מה קורה לך, מציאות? לא דיברנו כבר על זה שאת זאת שמכירה בי ובתוכניותי, ולא אני בך? 2007, שר ביטחון: אולי תסביך חיילות חשבתי, ואני חושב, שאהוד ברק הוא מהאנשים המוכשרים, החכמים והראויים ביותר שהתגייסו למערכת הפוליטית הישראלית ב־59 שנות קיומה. אבל גם חשבתי, ואני חושב, שברק לעולם לא יוכל להיות פוליטיקאי מצליח באמת שלא לדבר על ראש ממשלה ראוי אם לא יסור סוף־סוף באחת משעות הפנאי שלו לבסיס הקליטה והמיון בתל השומר, ימסור את הקיטבג ותעודת הקצין, וישתחרר מצה"ל אחת ולתמיד. הבעיה היא שרב־אלוף במילואים אהוד ברק הוא עדיין בעיקר סגן אלוף א' מהסיירת. ושלא תהיה טעות: בניגוד לאנשי צבא רבים שחצו את הקו לפוליטיקה, הוא לא סבל מעולם מהערצת הכוח או מחוסר הבנה שלכוח יש מגבלות. את מה שאריק שרון הבין בגיל 70, הוא הבין כבר בגיל 20. מצד שני, הוא מעולם לא הבין שיש דברים שיכולים להצליח רק בסיירת מטכ"ל, במבצעים מתוכננים לפרטי פרטים ובדיוק של שניות. והוא בטח לא תפס שבתחבולות אולי תעשה לך מלחמה, אבל בפוליטיקה צריך קצת יותר. ברק עדיין חושב שאם אפשר לצאת בלילה בלי ירח, לחצות את הגבול ולהניח בדיוק בשעה היעודה צ'יפ קטן באסלת שירותיו של שליט ערבי מסוכן, אפשר גם להשיג כל דבר שרוצים בזירה הפוליטית והמדינית ("תנו לי את אסד לרבע שעה"). כשר בממשלתו של שמעון פרס הוא המציא מבצע צבאי (ענבי זעם) שעיקרו תגובת שרשרת מתוחכמת (צה"ל ילחץ על הכפריים הלבנוניים שילחצו על הממשלה בביירות שתלחץ על דמשק שתלחץ על חזבאללה), ואנחנו יודעים מה יצא משם (קדחת). כראש ממשלה הוא כתב ביומנו האישי מתי בדיוק ייחתם הסכם הקבע עם הפלסטינים ומתי יסגור עם הסורים את הנסיגה מלבנון רק שהמציאות לא ממש קיבלה עדכון על תוכניותיו המורכבות של בורא העולם החדש שלה. עכשיו הוא מנסה שוב. ועכשיו הוא שותק. זהיר, מחושב. אבל האם ברק כבר יודע שאת הסכסוך הישראלי־פלסטיני אפשר אולי לפרק כמו שעון, אבל לא להרכיב מחדש? האם הוא מבין שהמציאות המזוינת לא תתחשב בו, כי גם כשיש אנשים טובים שמנסים לעזור לה, המציאות עקשנית ומסובכת אפילו יותר מהמבצע הכי מסובך של סיירת מטכ"ל? לפני כמה שבועות, בעיצומו של הקמפיין לראשות העבודה, שוב נפגשתי לשיחת רקע עם אהוד ברק. אני כבר לא בן 22, והוא כבר לא ראש אגף התכנון. הוא שאל אותי מה דעתי על אופן התנהלותו של אהוד אולמרט במלחמת לבנון השנייה. הבטנו זה בזה בחיוך קטן; אני ידעתי שלא ממש מעניין אותו מה אני חושב, ואני ידעתי שהוא יודע שאני יודע. מצד שני, אף אחד מאיתנו אני, הוא ואתם עדיין לא יכול לדעת אם האיש שהכל קטן עליו יצליח סוף־סוף לסגור את הפער שבין הבטחה גדולה לפארסה ענקית. http://www.refereading.com/quote.php?l=he&q=1519 ___________________ לחץ כאן » פרס הוא המפתח לפרשת אלטלנה
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות | יום שני א' באב תשס''ז
01:23 16.07.07 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
134. מה עובר על סיירת מטכ''ל??
בתגובה להודעה מספר 133
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
מה עובר על סיירת מטכ"ל אם אין היום במטה הכללי אפילו אלוף אחד שגדל בה, אם עברו שנים מאז שאיזה מבצע אגדי נקשר בשמה, אם היא בקושי השפיעה על תוצאות מלחמת לבנון השנייה - אז משהו לא טוב קורה ביחידה היחידה שנקראת "היחידה" יואב לימור 13.07.07, 16:57 ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/469a9de60bd59987.jpg) באחד הלילות של חורף 2002 הצטרפתי לחפ"ק הצה"לי שביישוב גן־נר, מצפון לג'נין. גולני יצאו לעוד מבצע של לכידת מבוקשים, וכוח של השייטת חבר אליהם במטרה להשתלט על היעדים "הכבדים". בשלב מסוים הגיע לחפ"ק מפקד השייטת באותם ימים, רם, היום מפקד בסיס חיפה של חיל הים. בין הקצינים התפתחה שיחה. כדרכן של שיחות חולין שנועדו להפיג את המתח המבצעי, גם זאת גלשה מהר מאוד לסוג של רכילות: דיברו שם על מי יהיה מח"ט גולני הבא. צ'יקו תמיר היה אז מח"ט טרי, אבל היורש כבר סומן. כולם הסכימו על ארז צוקרמן, שפיקד על יחידת אגוז ועל שייטת 13 לפני שהגיע לגולני.
כעבור שלוש שנים הפך צוקרמן - אז כבר מח"ט גולני, בדיוק כפי שצפו הרכילאים מהחפ"ק - לאחד מסמלי ההינתקות מעזה, כשחיבק לעיני המצלמות את תושב מורג לירון זיידין שפנה אליו בדמעות ("ארז, אתה היית המפקד שלי. אתה אמרת לי כמה זה חשוב להיות קרבי. מגינים על המדינה ומגינים על התושבים. לא מגרשים אותם"). לפני כמה שבועות התפטר מצה"ל, במה שהגדיר כלקיחת אחריות על כשלי האוגדה שלו במלחמת לבנון השנייה. אבל באותו לילה ב־2002, כשסומן פה אחד כמח"ט הבא, זה נשמע משונה מאוד. מי שחי את ההוויה הצבאית יודע כמה זה חריג, מוזר, לא טבעי: אין חטיבה יותר כיתתית וסיעתית מגולני. מי שלא היכה בה שורש, אין מצב שיגדל לפקד עליה. ובכל זאת, צוקרמן. זה היה משונה מכדי להבליג, אז שאלתי. הגולנצ'יקים פטרו אותי בכך שצוקרמן פיקד על אגוז, מה שהופך אותו ל"אחד משלנו". לשייטים היה הסבר מפותל יותר, שתמציתו: אנחנו טובים, טובים מאוד, אבל חיל הים קטן עלינו. לכן אנחנו יוצאים לצבא הגדול, יוצאים וחוזרים לשייטת, והצבא מתרגל אלינו ופותח בפנינו את כל הדלתות. לימים התברר שמדובר בתופעה של ממש, שאותה היטיב להגדיר עמי אילון (אלא מי), מפקד מיתולוגי של הקומנדו הימי: לנו בשייטת, הוא אמר, יש דם כחול. אבל אם דם כחול לא מתערבב עם דם אדום, הוא מתנוון.
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/469a9dec0c40a92e.jpg) בתמונה: ערב שקופיות בדיר אל בלח אילון לא רק דיבר. כמפקד חיל הים הוא איפשר ליואב גלנט, אז אל"מ צעיר שסיים כהונה כסגן מפקד השייטת, לצאת ולפקד על חטיבת ג'נין. אחרי שנתיים חזר גלנט לפקד על השייטת. כשסיים עשה הסבה לשריון, פיקד על אוגדה, והתגלגל בצה"ל הגדול. רבים הלכו בעקבותיו: צוקרמן שפיקד על אגוז ורם שפיקד על דובדבן, בדיוק כמו שעשה מחליפו בשייטת, ארז. גם הסגן הקודם (ומן הסתם המפקד הבא), שלומי, יצא לחיים האמיתיים: גלנט, עכשיו כבר אלוף פיקוד הדרום, לקח אותו לפקד על החטיבה הדרומית בגבול עזה. ויש בגולני ובנח"ל עוד שיוצאים מהשייטת וחוזרים אליה, מביאים לצבא את האיכויות של יחידת עילית, מחזירים לשייטת קצת "דם אדום" - ובעיקר משתתפים במאמץ העיקרי. אם נלחמים בשטחים, הם שם. נאבקים על חלקם במבצעים, מקיזים דם בידיעה שיש חיים מחוץ לעולם הדממה. באוגוסט 2005, שעות ספורות לפני המפגש הטעון שלו עם זיידין בשער היישוב מורג, שאלתי את צוקרמן מה לקצין משייטת 13 ולהינתקות. "אני חייל בצבא ואזרח במדינה", הוא השיב, והאמין. החלטתי להקשות. תסתכל מסביב, אמרתי לו. אתה רואה לא מעט שייטים שמסתובבים בצבא, וגם לא מעט אנשי שלדג - אבל אתה לא רואה אף אחד מסיירת מטכ"ל. הוא שתק ושתק, ובסוף אמר שלוש מילים: "הם יחידה מצוינת".
דרוש דיראני אין ספק שסיירת מטכ"ל היא יחידה מצוינת. היחידה, בה"א הידיעה. רק שבשנים האחרונות קרה לה משהו. תחשבו רגע על השמות: אהוד ברק, בוגי יעלון, עמירם לוין, עוזי דיין, נחמיה תמרי, שי אביטל. כולם פיקדו על היחידה מתישהו במהלך 30 השנים האחרונות, יצאו ממנה לצבא הגדול - והגיעו למטה הכללי. עכשיו תחשבו על השמות האלה: רן שחור, עמוס בן־אברהם, דורון אביטל, ניצן אלון, שחר, יובל (שמות המשפחה של השניים האחרונים אסורים לפרסום). כולם מטובי בחורינו, בלי טיפת ציניות, אבל אף אחד מהם לא זינק קדימה. רן שחור ויובל פרשו מרצונם והלכו לעשות כסף; בן־אברהם התפטר בעקבות פרשת ההתייבשות בתרגיל בדרום, ולמרות שהמשיך בצבא לא זכה להגיע לליבת הפיקוד; אביטל סיים בעקבות אסון צאלים ב' (אם כי הוא היה אז באבל ולא השתתף בתרגיל כלל); שחר השלים באחרונה תפקיד חשוב אך רחוק מלב העשייה הקרבית, ועכשיו הוא מתחיל תפקיד אחר, שגם הוא לא בדיוק הלחם והחמאה של הצבא.
יוצא הדופן עשוי להיות ניצן אלון: הוא פיקד על חטיבת בית לחם וקודם לאחרונה לתפקיד תת־אלוף במטה המודיעין, כאחראי להידוק הקשר שבין המידע לצבא. העתיד צופן לו אוגדה, ובהמשך - סביר להניח, ואם לא יהיו תקלות - קידום וכיסא בשולחן המטה הכללי. גם מחליפו ביחידה, הרצי הלוי, צפוי להגיע רחוק (בחודש שעבר הוא סיים לפקד על חטיבת ג'נין ובחודש הבא ימונה למפקד חטיבת הצנחנים), אלא שגם הוא חריג, ועוד חריג כפול: גם ממשיך הלאה, וגם אחד שלא גדל ביחידה אלא הגיע אליה מבחוץ, מהצנחנים, ועכשיו חוזר לבית אבא.
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/469a9df10c75de33.jpg) "אמרתי לך לא להפעיל את המזגן ואת המכונת כביסה ביחד" אבל אלה, כאמור, יוצאים מן הכלל. והכלל הוא שאם בשנות ה־70 וה־80 המשיכו אנשי היחידה בצבא, התבלטו והגיעו לפסגה - הרי שהדור של שנות ה־90 והאלפיים כבר הלך לחפש עניין במקום אחר. יכול להיות שזה אנחנו שמשעממים אותם. יכול להיות שאם "מגרדים את המעטפת" במבצעים ייעודיים, לא קל למצוא אחר כך עניין בפעילות שגרתית ושוחקת. וכן, יכול להיות שזה סתם צירוף מקרים - אבל קשה להימלט מהמחשבה שמשהו לא טוב עובר בשנים האחרונות על סיירת מטכ"ל. משהו שמזכיר את הדימוי של עמי אילון על דם שמתנוון. ברור לי שעכשיו יקפצו רבים ויגידו, הנה קם לו עוד כתב צבאי שמחזיק מעצמו כל־יודע ומשית גזר דין על "היחידה" המהוללת. אז דבר ראשון, ברור לי שאני לא יודע הכל - וטוב שכך, כי בכל מה שקשור לפעילות של סיירת מטכ"ל, רצוי שנדע כמה שפחות. ובכל זאת, בואו נתווכח קצת: מישהו זוכר מתי יצא מהיחידה קצין לא בכיר לצבא הגדול כדי ללמוד, להתאוורר, לערבב את הדם, כמו שעושים בשייטת ובשלדג? מישהו מצליח לנקוב בפעולה משמעותית אחת שעשתה היחידה בשטחים במהלך שבע שנות האינתיפאדה (אבל באמת משמעותית, ובהנחה שכוח המילואים שלה לא נחשב)? מישהו מסוגל להצביע על מבצע שהיא עשתה וסחט מכולנו מחיאות כפיים, כמו שהיו פעם באנטבה ובסבנה, או סטייל דיראני ועובייד? בטח יהיה מי שיגיד "בעל־בק". כן, אותו מבצע משותף לסיירת מטכ"ל ולשלדג שנערך בשיאה של מלחמת לבנון השנייה. 200 לוחמים על יסעורים שפושטים בלב העורף הלוגיסטי של חזבאללה בבקעת הלבנון, וחוזרים לארץ. אבל חוזרים עם מה? עם חמישה שבויים ששוחררו מיד (ותסלחו לי על הציניות, אבל לקחת בשבי איזה פלאח שקוראים לו חסן נסראללה זה לא בדיוק שוס מבצעי), עם מעט מאוד מודיעין ועם אפס מידע על החטופים. אז נכון, היה הישג אחד: הראינו לחזבאללה שאנחנו יודעים להגיע לחצר האחורית שלו ולעשות - כמו שהיטיב להגדיר זאת אחד מאלופי המטכ"ל - "סיבוב דאווין בשכונה". זה באמת היה כדאי? ואם היו נהרגים לוחמים? ואם היו מפילים לנו מסוק? ואם מישהו היה נופל בשבי? ואם כל החגיגה הזאת היתה מובילה למלחמה עם סוריה? היו מי ששאלו את השאלות האלה בזמן אמת, אבל הפעולה בוצעה, ותודה לאל שנגמרה בלי נזקים. זאת בהחלט נקודת אור במנחוס הכללי של מלחמת לבנון השנייה, ותעיד על כך הפעולה העוקבת שביצעה היחידה באותה גזרה, שבה - בשלב הקיפול והחזרה למסוקים - נהרג סא"ל עמנואל מורנו ז"ל.
סיירת אתרוג יהיה מי שיתלה בניוון שאחז בסיירת גם את התפוקה הדלה שלה במלחמה האחרונה, למעט פעולת מודיעין אחת ששלל רב בצידה - אבל כזאת שביצעו, מה לעשות, המילואימניקים שלה (ולמרות התנגדות עזה של מפקדה דאז). הרבה שנים לא פעלה היחידה בלבנון, משלל סיבות שהצנזורה היא תירוץ מצוין לא לפרט אותן כאן; יחידות אחרות פעלו והתמחו, אבל לא סיירת מטכ"ל. אי אפשר לקחת ממנה את הקרדיט על מבצעים מרשימים אחרים, אותה "פעילות ייעודית" במדינות אויב (שאנחנו חייבים לה הרבה יותר ממה שאנחנו יודעים, ונדע, ושגם היא בחלקה לא עברה בלי תקלות). אבל במלחמות הגדולות, המלחמות של כולנו, היא לא היתה משמעותית - או שפשוט לא היתה.
זה המקום לעצור רגע ולהסביר את צירוף המילים הזה, פעילות ייעודית: סיירת מטכ"ל היא יחידת מודיעין שכפופה לאגף המודיעין, ועוסקת בפעילות של איסוף מודיעיני בארצות אויב. זה הייעוד שלה, ומכאן הביטוי "פעילות ייעודית" (על אותו משקל קיימת בה גם הפלגה הייעודית, פלגת הוותיקים שיוצאים למבצעים הייעודיים). כזאת היא היתה מאז שהקים אותה אברהם ארנן, לשם כך היא קיימת, ואת מה שהיא עושה אי אפשר לעשות בדרכים אחרות.
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/469a9df80c9e287a.jpg) "בוא, נלך להרים את הפקק" הפעילות הזאת מתוכננת מראש. הרבה זמן מראש: בתחילת כל שנה יודע מפקד היחידה בדיוק איזה פעילויות מתוכננות לו לשנה הקרובה. כל פעילות כזאת מהונדסת ומתוסרטת עד לפרטים הקטנים ביותר, עם אינספור הכנות ומודלים, והוא מבוקר ברמות הכי גבוהות (למרות התרופפות מסוימת ומדאיגה שחלה בכך בשנה וחצי האחרונות): ראש הממשלה בקי בכל פעילות ייעודית, ובוודאי שר הביטחון והרמטכ"ל. שני האחרונים גם יושבים בבור הפיקוד כדי לפקח מקרוב ובעיקר כדי לקחת החלטות מיידיות במקרה שמשהו יסתבך. כל פעולה כזאת מטופלת כאתרוג - גם בגלל התוצרים שהיא עשויה להביא, אבל גם מחשש שתיפגע. הפעילות הייעודית היא ההסבר של אנשי היחידה ומפעיליהם במודיעין לסוגיה המטרידה של היעדרותם מחיי הצבא השוחקים של השטחים ולבנון. ההנמקה פשוטה: אתה בוחר כל לוחם בפינצטה ומשקיע בו כל כך הרבה, שלא שווה לסכן אותו. את מה שגבעתי עושים בשטחים, סיירת מטכ"ל אולי תעשה טוב יותר - אבל את מה שעושה סיירת מטכ"ל, גבעתי בחיים לא יוכלו לעשות. הסבר משכנע? לא את שי אביטל. במלחמת לבנון הראשונה הוא פיקד על סיירת מטכ"ל, ואנס את הצבא לשתף אותה בלחימה. אביטל עצמו כל כך השתכנע מנימוקיו שכשעזב את הסיירת הוא עשה הסבה לשריון, פיקד על גדוד, חטיבה ואוגדה, והשתחרר רק כאלוף. איכשהו קשה לראות את ע' שפיקד על היחידה בשנים האחרונות, עושה מסלול כזה. ב"חג היחידה" האחרון, כשהתחלף עם א', הוא אמנם "הופתע" על הבמה כשהרמטכ"ל עלה והעניק לו דרגות אלוף־משנה - אבל אפשר להעריך שגם אם ימשיך בצבא, זה לא יהיה במסלול המרכזי. וזה בהחלט חבל, כי הנימוקים של אלה שדבקו במדיניות הבדלנית הם בדיוק הנימוקים ששכנעו את יחידות העילית המתחרות לפתוח ולהיפתח. על השייטת דיברנו, אז כמה מילים על שלדג: בני גנץ, גל הירש, אייל אייזנברג, רוני נומה, מיקי אדלשטיין ומוני כ"ץ הם רק חלק מבוגרי היחידה שהשתלבו בצה"ל הגדול, והשתלבו היטב. הראשון אלוף, השני הלך הביתה בעקבות כשלי המלחמה, השלישי מפקד על אוגדה. שלושת האחרונים גדלו בשלדג (ולא יובאו מבחוץ), יצאו וחזרו ושוב יצאו, והיום הם אלופי־משנה שמסומנים כמי שיגיעו גבוה. זה טוב להם, זה טוב מאוד לשלדג, זה מצוין לצבא. ומוזר שאותו צבא, שמבין את זה כל כך טוב כשמדובר בשייטת או בשלדג - שהחליפו בשמחה את סיירת מטכ"ל כיצואניות המצטיינות של קצינים - לא מכריח את סיירת מטכ"ל לעבור את אותו תהליך. חבל לוותר על האיכות והיכולת. חבל עוד יותר כשלא מדובר במהפכה תקדימית, אלא בשחזור סדרי עולם שכבר התקיימו. הכת והרובה מפקדי צוותים בסיירת מטכ"ל יכולים לצאת ולפקד על פלוגות בצבא, לחזור ליחידה ולצאת שוב לפקד על גדודים - אבל זה לא קורה בשטח. כן, אנחנו מכירים את נדב פדן, אבל הוא עזב שלא על מנת לחזור. ולא צריך לנפנף בליאור כרמלי, שרק עכשיו מונה למפקד חטיבת ג'נין (במקומו של הלוי), כי הוא הגיע מהצנחנים ליחידה. וממילא חריגים הם לא הכלל. רוצים הוכחה? במטה הכללי של גבי אשכנזי אין אף אלוף אחד יוצא סיירת מטכ"ל. נכון, טל רוסו שירת שם, וגם די הרבה, אבל הוא התגייס לשלדג והגיע ליחידה רק בהמשך. וגם אם סופרים אותו, עדיין מגיעים להרבה פחות ממה שהיה ב־20 ומשהו השנים האחרונות. וזה, בעברית פשוטה, לא הגיוני. הרי הדור הנוכחי לא נופל מהמפקדים של אז (נהפוך הוא, וזה נכון מרמת הלוחם ועד למפקד היחידה), והצבא לא סימן לעצמו את אנשי סיירת מטכ"ל כיעד לחיסול. אז מה כן השתנה? אולי הציונות: פעם היה ברור למפקד היחידה שצריך להמשיך לתרום, לקחת גדוד טנקים ולצאת להילחם, כמו שעשה אהוד ברק ב־73'. ואולי זה היעדר ה"שילוביות" - העברית־הצה"לית לסינרגיה - כי מי שלא עובר וחוזר ועובר במגרסה השוחקת של השטחים (ובעבר בלבנון), יתקשה מאוד להיכנס לזה בגיל מאוחר ובדרגה בכירה, ובוודאי יתקשה לפתח את ה"ביחד" שנצרב בלילות קרים בג'נין או בזיעה של מורג. אבל הסיבות לא ממש משנות. בשורה התחתונה, מי שהופך את עצמו לכת בדלנית, סופו שסביבתו תתייחס אליו כך. וגם כשיידרש לדבר - כמו באותו מבצע בבעל־בק במלחמת לבנון השנייה - הוא ימצא את עצמו בשיח חירשים עם הצבא, תולדה של שימוש בשתי מערכות תקשורת שונות. התוצאה היא שצה"ל 2007 מחזיק ביד סופר־יחידה, שאין דומה לה אצלנו ומעטות משתוות לה בעולם, ולא מוציא ממנה ומאנשיה את התפוקה האפשרית. זה רע ליחידה, זה רע מאוד לצבא, וזה בעיקר מקומם. הנה עוד משימה לאהוד ברק, אחד שיודע דבר או שניים על סיירת מטכ"ל, על הצבא הגדול ועל מה שביניהם. http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-3425105,00.html ____________________ לחץ כאן » פרס הוא המפתח לפרשת אלטלנה |
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות | אור ליום שלישי ח' בתשרי תשס''ט
19:56 06.10.08 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
138. יפורסמו 50 פרוטוקולים סודיים של וועדת אגרנט
בתגובה להודעה מספר 0
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
דוידזון חבר מתאריך 3.3.08 7954 הודעות, 42 מדרגים, 74 נקודות. ראה משוב אור ליום שלישי ח' בתשרי תשס''ט 19:37 06.10.08 יפורסמו 50 פרוטוקולים סודיים של וועדת אגרנט מאת: איציק וולף | | NEWS1.co.il/blog/Itzik 50 פרוטוקולים סודיים של ועדת החקירה לכשלים שקדמו למלחמת יום הכיפורים בראשות השופט אגרנט אושרו לפרסום 35 שנים לאחר המלחמה 20 יפורסמו מייד ו-30 בתוך זמן קצר ▪ ▪ ▪ הוועדה הציבורית לבחינת חשיפת החומרים הסודיים של ועדת החקירה הממלכתית בראשות השופט אגרנט שבחנה לפני 35 שנים את הכשלים שקדמו למלחמת יום הכיפורים אישרה (יום ב', 6.10.08) לפרסם 50 עדויות מתוך הפרוטוקולים של הוועדה. 20 מן העדויות שוחררו לפרסום מיידי ושאר העדויות ישוחררו לפרסום בתוך זמן קצר. הוועדה הציבורית שבחנה את החומרים הסודיים של ועדת אגרנט מונתה לתפקיד בשנת 2005 ונועדה לבחון את חשיפת החומר הנוגע לדיוני הוועדה השמור כבר 35 שנים בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון. הוועדה בחנה את החלקים בדוח המסכם של הוועדה שנותרו חסויים מאז נחשף הדוח בחלקו בשנת 1995. לאחר זמן מה גיבשה הוועדה את חוות דעתה והמליצה לחשוף בפני הציבור את כל הדוח המסכם למעט חלקים מסויימים שחשיפתם עלולה הייתה לפגוע בבטחון המדינה או ביחסי החוץ שלה. בעקבות כך פורסם הדוח כולו בשנת 2006. מאז, בחנה הוועדה את הפרוטוקולים שהובאו בפני ועדת אגרנט. כאמור, 50 מן הפרוטוקולים אושרו לפרסום. מקור: http://www.news1.co.il/Archive/001-D-175328-00.html?tag=19-38-24 אני הקטן האחרון שבעם המשתדל - לאהוב כל אחד מעם ישראל. _______________- http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5583&omm=13&view
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
![](http://rotter.net/forum/Images/blank.gif) |
פילוביץ שחף
חבר מתאריך 9.2.02
98335 הודעות | יום שלישי ח' בתשרי תשס''ט
18:40 07.10.08 |
![לחץ להצגת פרופיל המשתמש](http://rotter.net/forum/Images/profile_small.gif)
|
139. דיין באגרנט: האמנו שנבלום בלי לגייס מילואים
בתגובה להודעה מספר 138
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil2/4b1981771fe41d21.jpg) |
דיין באגרנט: האמנו שנבלום בלי לגייס מילואים ![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/48eb8f4e0c9c0741.jpg) מסירים את האבק מעל החומרים החסויים: 35 שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים הותרו לפרסום עדויות סודיות מוועדת אגרנט. שר הביטחון דאז, משה דיין, אמר לוועדה כי "אנו די בטוחים בעצמנו מבחינת יכולת לבלום את המכה הראשונה, עד כדי כך שאיננו מגייסים מילואים". דיין טען כי כוח אווירי יספיק לבלימה (לכתבה המלאה) http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-3606335,00.html ירון דרוקמן פורסם: 07.10.08, 09:44
35 שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים, התיר הבוקר (יום ג') ארכיון צה"ל לעיין בחומרים שהיו חסויים בדו"ח ועדת אגרנט, ועדת החקירה הממלכתית שהוקמה ב-1974 כדי לחקור את המחדלים שקדמו למלחמה ואת הליקויים בתפקוד צה"ל והדרג המדיני הממונה עליו בימיה הראשונים. בין היתר מפורסמות העדויות של שר הביטחון דאז, משה דיין, הרמטכ"ל דוד אלעזר, האלוף במיל' אריאל שרון ואלופי הפיקודים. העדויות הדרמטיות נחשפות: אריאל שרון: הזדעזענו, עד אז לא ידענו מפלות דוד אלעזר: דיין עשה מכה מונעת למכה המונעת שמואל גונן (גורודיש): ביקשתי תגבורת - לא אישרו שר הביטחון, משה דיין, אמר בעדותו כי ערב המלחמה, לא חשב שיש צורך לגייס כוחות מילואים. הוא הציג דו"ח מודיעין שנכתב חמישה חודשים שרון באגרנט: "השיחות עם השטח - פרק נורא" / אמנון מרנדה נחשפו עדויות סודיות מהוועדה שחקרה את מלחמת יום כיפור. אריאל שרון, אז מפקד אוגדת שריון, סיפר על השיחות הקשות עם המעוזים בסיני ועל השתלשלות הקרבות: "על הכוחות שלנו עבר זעזוע עמוק מאין כמוהו, עד אז לא ידענו טעמה של מפולת" לכתבה המלאה לפני המלחמה, שבו נכתב: "אנחנו די בטוחים בעצמנו מבחינת יכולת לבלום את המכה הראשונה. עד כדי כך שאיננו מגייסים מילואים, איננו צריכים בחזית הזאת גיוס מילואים. בחזית הזאת לא יהיה הבדל חוץ מאשר קצת בתותחים. פה אנחנו מרגישים שלא צריך לגייס מילואים, זה יספיק לבלימה, זה פלוס חיל האוויר יבלום". השופט אגרנט שאל באיזו חזית, ודיין השיב: "בדרום". הוא המשיך לצטט מהדו"ח: "העובדה שיחסי הכוחות היבשתיים הם כפי שהראיתי והעובדה שאנחנו מעיזים לגייס מילואים מוקדמים, נובעת מזה שאנחנו מאמינים שביכולתו של חיל האוויר לעצור בלימה אם תהיה מתקפה באחת משתי חזיתות. הרמטכ"ל הסביר שבדרום יש כמות של כוחות סדירים, לא כדי לעשות את כל המלחמה, אלא שפה אנחנו מרגישים שלא צריך לגייס מילואים". דיין המשיך בעדותו ואמר, כי "לזה שזאת היתה ההרגשה הכללית, הבאתי סימוכין לאחר מעשה גם של רב-אלוף חיים ברלב וגם של אלוף אריאל שרון כאלוף פיקוד דרום. אינני יכול לומר שביום ה-5 לחודש היתה לי הרגשה אחרת ביחס לפיקוד דרום. בהרגשה זו חייתי ממאי ואני חי עתה עם שני רמטכ"לים ואלופי פיקודים, וביקורים לאין ספור, המעוזים, תעלת סואץ, חיל האוויר, 300 טנקים, אם תהיה צליחה - קודם כל ההנחה שנדע מראש, אבל אם לא נדע מראש - זה יספיק לבלימה. כי שם, עד שמביאים מילואים".
![](http://rotter.net/User_files/forum/gil1/48eb90982d87363d.jpg) דיין (משמאל) עם הרמטכ"ל דוד אלעזר (צילום: לע"מ) לדברי דיין, כמה ימים לפני פרוץ המלחמה, הוא ביקש מהרמטכ"ל אלעזר לבדוק את תנועת הסורים. הוא סיפר כי בהערכת המצב נכתב כי "אין אנו יודעים בוודאות את הכוונה הסורית". לאחר מכן הוא ציין כי לא היו סימנים מספיקים נוספים שיכולים להעיד שאמנם לצבא הסורי יש כוונה תוקפנית בטווח הקצר.
"בצהריים ידענו שהמלחמה קרובה" דיין ציטט דברים מדו"ח מודיעין שקיבל: "לפי הערכתנו, מערך החירום נתפש בעיקרו בגלל חששות מצטברים מפני ישראל. לפי דעתנו, סוריה איננה מעריכה שהיא יכולה להסתכן במלחמה כוללת עם ישראל לפחות ללא הליכה משותפת עם מצרים".
דיין סיפר לחברי הוועדה כי כבר במהלך יום כיפור עלתה הסברה כי המלחמה תפרוץ בשעות הערב. הוא סיפר שהרמטכ"ל דדו העלה את האפשרות לעלות מטוסים לאוויר כדי להרתיע את הסורים והמצרים. בשעות הצהריים המוקדמות, כך מספר דיין, ישראל ידעה שמלחמה קרובה.
"ב-12:00 בצהריים זה היה כבר... מלחמה זה מלחמה, והיתה שאלה אם לגייס 100 אלף או 50 אלף. אמרו: לגייס את הכל. השיקול הפוליטי הזה הוכרע על ידי ראש הממשלה, גולדה מאיר. הרי ידעתי ש-100 אלף זה 150 אלף...". שר הביטחון הסביר לוועדה כי השאיר לצבא את קבלת ההחלטות בנוגע לפעילות בשטח. "כולם מתגייסים, כולם כבר נוסעים, המטוסים בשמיים, והכוחות צריכים להיות ערוכים למקרה של מלחמה. השאלה היחידה ששאלתי את הרמטכ"ל בעניין זה היתה בעניין הגשרים. איננו יודעים מתוך כל הגשרים האלה מה יהיו הגשרים, נקרא לזה, הפיקטיביים, ומה הריאליים", אמר דיין.
השר השיב פעמים רבות על שאלות חברי הוועדה "שהוא אינו זוכר", ולכן צריך להסתכל בפרוטוקלים מזמן המלחמה. אבל הוא דווקא כן זכר ידיעה מודיענית שבדיעבד הטעתה את צה"ל. השופט אגרנט שאל: "האם עוד קיוויתם ביום כיפור שבכל זאת המלחמה לא תפרוץ? מה יהיה אם נצטרך לשחרר את המילואים, במקרה שמלחמה לא תפרוץ". דיין השיב: "כן, זו אפשרות. כל מה שהיה לנו עד אז זו ידיעה. הלא יכולנו להגיע להנחה שהמלחמה תתחיל ביום כיפור בבוקר כתוצאה ממה שאנחנו רואים בשטח. אבל מה היה? קיבלנו ידיעה מעיר פלונית שאיש מסויים אומר: היום בשש זה יתחיל. לא איזו שהיא אינדיקציה בשטח על כך. לכן השאלה היתה אם הידיעה שלו מדויקת או לא, ועד שלא פתחו באש - לא". את המשך המשפט הצנזורה פסלה לפרסום. ______________
http://rotter.net/cgi-bin/forum/dcboard.cgi?az=show_thread&forum=gil&om=5583&omm=13&view
|
|
תגובה עם ציטוט | תגובה מהירה (ניהול: מחק תגובה) |
מכתב זה והנלווה אליו, על אחריות ועל דעת הכותב בלבד
| |
|
|
|